- Amb què el van matar? - Amb un percussor.
Està com una cabra. Com més el casques, més mala llet té.
La jutge valorarà tot el que estàs fent.
I si fossin bones persones?
A partir d'una certa edat, no hi ha ningú innocent.
Què collons fot vestit així?
Senyor Vila!
I què collons foties amb un percussor?
- Ho sento. Jo plego. - Jo també plego, a prendre pel sac.
Ara que hi som tan a prop?
Ja no aguanto més aquesta bruixa.
Vostè dirà.
Es tractaria de fer el seguiment d'una persona.
Això no és cap palau. És una puta gàbia d'or.
Vol que continuem amb el seguiment?
Ja sé tot el que necessito saber.
Avui què em portes?
Estellés.
"Jo tinc una Mort petita,
meua i ben meua només.
Com jo la nodresc a ella,
ella em nodreix igualment.
Jo tinc una Mort petita
que trau els peus dels bolquers.
Només tinc la meua Mort
i no necessito més."
Et trobaré a faltar.
Me'n vaig a viure amb la meva germana.
Encara que soni estrany..., me n'alegro.
"Res no val tant...
com un instant d'amor."
M'has ensenyat tantes coses, Benet.
Sobretot, que quan s'acaba una partida, en comença una altra.
I això és el que penso fer.
Potser estudiar idiomes, no ho sé...
Sí.
Deixar tota aquesta merda.
I ho faré, en part, gràcies a tu.
El meu poeta.
Ets una bona persona.
De les millors que he conegut mai.
Com s'acaba el poema?
"Jo tinc una Mort petita,
i és, d'allò meu, el més meu.
Molt més meua que la vida,
amb mi va i amb mi se'n ve.
És la meua ama, i és l'ama del corral i del carrer...
de la llimera i la parra
i la flor del taronger."
Avui no et cobraré.
www.subtitulamos.tv
El comitè ha estudiat la teva proposta pel que fa a les llistes.
Al Viciana no li ha fet gens de gràcia que li passis al davant.
Però el Viciana ho ha acceptat.
Ja el coneixes. És un pragmàtic.
I pel que fa a posar més dones als primers llocs, absolutament d'acord.
- Cap problema. És una gran idea. - Aleshores, quin és el problema?
No, cap, cap... Les propostes eren raonables i les hem acceptat.
- Amb una condició. - T'escolto.
Que aquest cop t'impliquis en la campanya.
I no parlo només del finançament.
Parlo de suports al nostre candidat:
la Joana coneix artistes, escriptors, gent de la cultura...
Tu, per exemple, ets amic del doctor Grau.
Tinc entès que arriba aquesta setmana.
Seria genial que firmés el manifest de suport a la nostra candidatura.
I si volgués participar al vídeo electoral...
Ho intentaré. No et prometo res.
Sempre aconsegueixes tot el que et proposes.
- Perdona. - No, no, agafa'l, agafa'l.
Tinc una reunió d'aquí 20 minuts. Amb els sindicats.
Sí?
Com?
Qui collons ho ha publicat?!
"Miró: per amor a l'art".
"L'exconseller Martí Miró
podria haver utilitzat la venda d'obres d'art
per ocultar el cobrament de comissions il·legals."
Es pot saber d'on ha sortit tot això?
Aquí hi ha informació detallada que només sabíem nosaltres quatre.
Em pensava que éreu de la meva total confiança.
Potser m'estic equivocant.
Un moment, un moment. Poso la mà al foc pel Toni.
- Però tu de què vas? - Jo només sé que aquest i jo no hem filtrat res.
I jo sí? Però tu... però tu... tu ets curta o què?
Com pots com pots imaginar això!
- Tu has sentit el que està dient?! - Heu acabat?!!
Seré fora uns dies. Quan torni, parlem.
Què, com ho portes?
Estar a les ordres del teu propi ex? Tota una experiència.
Ja m'ho imagino.
Ara tens l'home a qui va atacar un gos, no?
Sí. El que queda d'ell.
- Necessites ajuda? - No, amb el Pol m'apanyo.
Vull dir, que a mi no em fa res, eh?
No. No, no... No necessito res.
Ho deia per... ajudar.
Sara, crec que necessites unes vacances. De veritat.
- Som- hi? - Sí.
Pel que sembla,
el gos aquest no s'alimentava de pinso, s'alimentava de carn.
OK, no he dit res.
- Comencem? - Comencem.
El cadàver presenta múltiples lesions inequívoques
d'haver estat produïdes per les mossegades d'un gos.
Per les marques dels canins, devia ser una bèstia.
Presenta una ferida amb arrencament de la galta dreta.
I múltiples ferides amb pèrdua de substància
a la cara posterior de les extremitats superiors.
Va intentar defensar- se amb els braços.
Totes les lesions són compatibles amb mossegades de gos.
De tota manera prendrem mostres per toxicologia, no?
- Perfecte. - Molt bé.
Si vols prendre empremtes ara és el moment.
- Vivancos... Fins i tot aquí. - Ui, sí, ja ho veig.
Sí...
Vull saber d'on ha sortit aquesta merda.
La cosa és que hem detectat un accés no autoritzat al sistema.
No és el primer, però aquesta vegada algú ha pogut accedir,
si no a tot, a part de la informació del sistema.
Estem intentant avaluar el grau de penetració.
De moment ja sabem que s'ha fet des de dins.
És a dir, des d'un ordinador en xarxa.
L'usuari de la terminal és... Heras. Alícia Heras.
Qui?
L'Alícia. La secretària de la Carmen Garcia.
Però sembla que no ha estat ella.
L'intent es va fer des del seu ordinador,
però la senyora Heras ja havia plegat feia estona.
Ara bé, hem parlat amb ella i diu que la seva cap...
es va quedar fent feina al despatx.
Sospitem que la senyora Carmen Garcia que, com veiem,
va abandonar l'edifici 23 minuts més tard,
va utilitzar el terminal i la contrasenya de la seva secretària.
Al sortir, el guàrdia de seguretat es va creuar amb ella...
i la va notar molt nerviosa.
L'endemà la secretària va trobar un avís a la pantalla del seu terminal.
Li va estranyar perquè sempre apaga l'ordinador,
però no hi va donar més importància.
Però sabem que algú el va utilitzar i no va ser ella.
I la Carmen, coneixia la seva contrasenya?
Si vols la crido al despatx i la foto al carrer ara mateix.
- No ens precipitem. - I què hem de fer?
De moment, restringir el seu accés a informació,
controlar els seus moviments...
I punxar- li el telèfon.
Ets un sol.
Ha trucat la senyora Porta. Tens un dinar amb ella a les dues.
Avui? Tenia un altre compromís.
L'he passat a dimarts. Ah, i el senyor Miró espera l'informe Dausà.
Ja, però no sé què passa que no puc accedir a segons quins arxius.
Es veu que ha entrat un virus o no sé què
i estan canviant contrasenyes.
Porta'm la carpeta del senyor Dausà, fes el favor.
I una aspirina.
Resumint: no s'aprecia cap lesió,
ni cap ferida ni cap fractura que ens faci pensar
que la causa de la mort va ser de les mossegades de l'animal.
Què vols dir?
Doncs que va morir d'un infart de miocardi durant l'atac del gos.
I pel que fa a la identitat de l'individu?
Coincideix amb els trets físics de l'Òscar Vila García.
Però estem pendents de la dactiloscòpia per confirmar- ho.
O sigui que potser demà podríem confirmar si es tracta de...
Sara, mira... Ja t'ho he dit abans.
Crec que... necessites unes vacances.
Gràcies.
Hola.
Disculpa.
Tranquil·la. Havia de fer unes trucades. Seu, sisplau.
Ho has vist?
L'article és pur sensacionalisme amb ganes de fer mal,
però aporta alguns detalls que fan pensar
que algú ha estat filtrant informació a la premsa.
Algú? Qui?
No ho sabem encara. Però tenim un sospitós.
O més ben dit, una sospitosa.
- Una dona? - Per això volia parlar amb tu.
No sé si t'acabo d'entendre.
L'Alícia, la teva secretària. Què en penses?
No en tinc cap queixa.
- Te'n refies, d'ella? - Sí, per què no hauria de...?
- Saps que s'ha canviat el cotxe? - Però això no vol dir res.
Està bé que la defensis. Però no abaixis la guàrdia.
Les que semblen que no han trencat mai cap plat són les pitjors.
Però teniu alguna prova que... que l'Alícia...?
No, no, no. Només indicis.
Però per si de cas a partir d'ara serà millor que alguna informació
no passi per les seves mans.
Què és?
Hem refet algunes clàusules de confidencialitat.
Una autorització per uns moviments de comptes.
Ah, i volem reestructurar l'accionariat d'algunes societats.
Aquí i aquí.
- És que... - Què?
Cal que ho signi ara?
Al bufet ho necessiten a primera hora de la tarda.
Per què? Algun problema?
No, cap.
Estàs molt sexi amb aquesta faixa.
Sí, doncs... tinc una hèrnia que no em deixa viure.
Doncs ningú ho diria, "campeón".
- Vols una mica més de cafè? - No, val més que no.
Demà tindré agulletes a llocs
on no sabia que es poden tenir agulletes.
No m'estranya.
Tens gana? Vols que et prepari uns ous o alguna cosa?
No, de debò. On ho tens?
On tinc què?
Els papers del registre.
Els que t'ha portat el teu nebot.
Ah..., em pensava que era una excusa.
Un dia has de venir a casa.
Et faré unes llenties, que em vénen molt de gust.
És que cuinar per mi sola... No sé, no m'hi acostumo.
Quan vivia el meu home...
Sara?
- Té, Fidel. - Ah, gràcies.
A veure, el propietari és un tal Costa,
que es dedicava a la cria de porcs.
A finals dels 80 va llogar la part de la masia a una fundació:
la Fundació Promosport 2000.
El contracte va rescindir a finals del 92.
Després ho va agafar una gent de Barcelona,
i res, no van durar gaire.
Van tirar la granja a terra i a partir del 13- 14 ja no hi viu ningú.
I la Fundació, què?
Es dedicava a la promoció de l'esport base.
Beques a nanos. Campus, coses d'aquestes.
- Ara ja no funciona. - Però el Vila hi treballava.
No ho sé. Segurament.
Ja hem fet l'autòpsia del Vila.
Queda descartat que el Víctor fos el causant de la seva mort.
Pitjor per ell.
Si el Víctor el troba viu, segur que se'l carrega més ràpid.
Va, això no ho sabem, eh!
Que no el coneixes? Està com una cabra.
- Bé, però no ho va fer. - Ja, ja, ja...
Fidel, estàvem tan a prop de...
Sí. Potser sí.
Ara ja no val la pena continuar. Aquesta història ens ha matxacat.
En Víctor ha perdut el control. Tu, la parella.
I jo... jo tinc un mal d'esquena que em moro.
Això s'ha acabat.
Tot són somriures i bones cares.
Però han canviat les contrasenyes i estan passant coses molt rares.
Ja no puc accedir a segons quins arxius
i m'han fet firmar noves clàusules de confidencialitat.
- Va, no siguis paranoica. - Saben alguna cosa. Ho noto.
- Ho vull deixar. - Carmen, escolta'm...
Només una cosa i et deixarem tranquil·la.
La informació que ens has donat és molt valuosa.
- Però ens falten coses concretes... - No, no me la penso jugar més.
Això no és una discoteca que quan et canses de ballar surts de la pista.
Que no m'has entès? Plego. Deixo l'empresa.
Molt bé. Doncs parlaré amb la jutge i li diré que no vols col·laborar.
Fes el que vulguis.
- La nena se'n va. - I el tio?
Està parlant pel mòbil. Què faig? La segueixo?
Negatiu. Vés amb ell.
OK.
Víctor.
Ei, podem parlar?
Què, què vols?
Hem fet l'autòpsia del Vila i sabem que no el vas matar.
Això ja us ho havia dit jo.
Sí... El va atacar un gos però va morir d'un infart.
- I què vols? Uns copets a l'esquena? - No. Només vull demanar- te...
Disculpes? Molt bé. Et perdono.
Ja pots dormir tranquil·la. Em deixes en pau? Tinc coses a fer, jo.
"Jefa", aquí Peggy.
Què tens?
Un bingo.
I dels grossos.
Pensava que ja no venia.
- I la nena? - A casa.
- Com és? Es troba malament? - No, no, no.
La meva dona i jo n'hem estat parlant
i hem decidit canviar- la de professor.
Com diu?
No s'ofengui, eh,
però si la nena vol arribar lluny en aquest esport...
"Arribar lluny"?
Els escacs són un art, una ciència, si vol, però no un esport.
Ho veu? És per això que no volem que vingui més. Té 9 anys. 9.
Ho sento. No ens agrada que li infli el cap amb les seves històries.
A veure, a veure... la Lia és una nena amb un talent molt especial,
necessita que algú...
Ei, ei... Un moment, un moment.
Sóc el seu pare, i sé millor que vostè el que necessita.
Bé, sí. Sí, és clar... Perdó, perdó.
Almenys deixi'm parlar amb ella. Per dir- li...
- Ho sento. - No la puc veure?
Val més així.
- A més, ja té un altre professor. - Ah, sí? Qui?
Un que li ensenyarà a jugar amb ordinadors
i a memoritzar jugades com si fos...?
- Escolti'm! - Què fot?
- Li estic parlant. - Tregui'm la mà del damunt.
Deixi- me- la.
Una partida i prou.
Li he dit que no em toqui.
I no s'hi acosti, a la nena, o tindrem problemes.
I el Makoki, què?
Va palmar fa dos anys. Hepatitis i tal. Una putada.
I tu què?
Mira, tinc un gimnàs de boxa. Entreno.
Ja m'ho havien dit.
I tu?
Jo, ja ho veus, tio, buscant- me la vida. Una bona merda.
I si a sobre t'agafa la pasma i et fot el material, a prendre pel sac.
De vegades penso que s'estava millor al trullo.
"Jefe", una birra!
Un euro! Un euro!
Escolta'm una cosa. Aquell col·lega teu, el... l'informàtic?
- Ah, el Chino? - El Chino. Què?
- Tan penjat com sempre. - És que potser em podria tirar un cable.
Si vols alliberar- lo, vas a qualsevol paki i t'ho fan.
És que no el vull alliberar. El que vull és desbloquejar- lo.
Saltar- me les contrasenyes i mirar què hi ha a dins.
Ah, cony. Això el Chino t'ho fa.
Pues de puta madre.
Però me l'hauràs de deixar dos o tres dies.
Tio, de què vas? Som col·legues!
Coi..., què hi fas aquí?
Va, ajuda'm.
Vine.
Va... va ser un tràngol, allò de l'altre dia, m'imagino.
Ho sento.
No, no... Va ser... M'ha fet pensar.
L'hi vaig explicar a la meva dona, i tant de bo ho hagués fet abans.
Teniu raó, Fidel, jo... parlaré amb la premsa.
- Vull denunciar aquell tio. - Ara?
Que no has llegit els diaris?
Allò d'aquell home agredit per un gos. Òscar Vila.
No fotis. Era ell?
Això sembla. Es veu que va quedar fet una merda.
Que el donin pel sac. Va tenir la mort que es mereixia.
De tota manera, gràcies.
No, no, no. Espera, espera, un moment.
Què... què vol dir "gràcies"?
Ja està? Aquí s'acaba tot?
Què vols que fem?
Hi havia més homes en aquella masia. I aquells malparits què?
Aquells continuaran vivint com si aquí no hagués passat res?
I si encara ho fan?
I si encara agafen nanos i els fan el mateix que em van fer a mi?
És que no, no... Ara no podeu abandonar, Fidel. Ara no podeu.
Ho sento, ho sento.
Hòstia puta! Quina merda, no?
El futbol no seria el mateix sense l'error arbitral.
És l'excusa ideal per pensar que si perdem no és per culpa nostra.
- És com si diguéssim... - Bon dia a tothom menys a un.
Cervesa pel periodista més dropo de Barcelona.
Que no canvia de bar per no haver de pensar.
Català, "picoleto" i a sobre "merengue". Com es menja això?
Em pensava que ja l'havies palmat.
Jo? Però si estic més en forma que mai.
Ah, sí? A veure, final de Basilea.
Sisplau, un respecte:
Artola, Zuviría, Migueli, Costas,
Albadalejo, Sánchez, Neeskens, Asensi, Rexach,
Krankl, Carrasco i Rifé.
4 a 3. Gols de Sánchez, Asensi, Rexach i Krankl.
Vols els minuts també?
Que "cabrón"!
Però aquesta era fàcil.
Va, dispara. Pregunta el que vulguis.
Fundació Promosport 2000.
Fundació què?
Ara t'he fotut.
Ai, que bé que hagis vingut.
- Què tens? - Et necessito.
Carmen, collons, no comencis, que jo no sóc indestructible.
No, vull dir que... que vull que em facis un favor.
Que em guardis una cosa.
- Què és això? - Diners.
Com que diners?
Necessito que me'ls guardis una temporada.
Per què?
No, per res. Per si passa alguna cosa.
- I què ha de passar? - No, res.
No ho entenc. O sigui, d'on han sortit aquests diners?
Ara no t'ho puc explicar. Ho faràs? Faràs això per mi?
Ai, gràcies, Pol! Gràcies!
- Ara te n'hauries d'anar. - Ara?
És que estic esperant una persona.
Gràcies.
Avui mateix s'han tornat a veure i hem seguit aquest senyor.
Crec que els interessarà saber
qui és el misteriós amic de la senyora Garcia.
Antoni Guillén Campos. Inspector de Policia?
Abans estava a Homicidis, però fa poc va passar a Delictes Econòmics.
Treballa a les ordres de la jutge Comas.
- Però ella t'ha dit alguna cosa? - Alguna cosa de què?
D'allò de l'article.
No, només que no faci declaracions a la premsa...
i que posarà una demanda per injúries.
És que em mirava d'una manera... com si sospités de mi.
No, és que jo no puc continuar d'aquesta manera.
El meu pare tenia raó. M'he equivocat. I tu també.
Tard o d'hora tot aquest tinglado saltarà pels aires.
Jo plego. Deixo Solaris.
- Això ho sap, la Joana? - No, només tu.
Va...
Vull anar- me'n. Me n'aniré.
I vull que vinguis amb mi.
Espera... Falta molt poc per l'exposició a Zuric.
Quan hagi acabat, tant si va bé com si va malament, és igual,
jo també la deixaré.
Tinc no sé quantes trucades del Querol.
I la Terribas vol fer-me una entrevista.
Digues que no.
Pensaran que no vull donar la cara.
Aquesta setmana no ha de venir el doctor Grau?
Ha d'operar aquella nena.
És d'això del que ha de parlar la premsa.
De com la Fundació Martí Miró ha fet possible
que l'insigne doctor Grau salvi la vida a una criatura.
I que tu, Martí Miró, estàs impulsant un projecte fabulós,
el millor hospital infantil d'Europa, que ell mateix dirigirà.
Mentrestant, si et posen un micro al davant, ho negues tot,
parles de maniobres de l'oposició i reiteres la teva voluntat
de col·laborar amb la justícia, com sempre has fet.
I si apareixen més notícies?
No sabem què collons ha filtrat la filla de puta aquesta.
Assegura't que no torna a parlar amb la premsa.
I encara menys amb la policia.
I què passa amb el Damià?
Deixa- ho a les meves mans.
Què fas?
La teva maleta. L'avió surt d'aquí 3 hores.
- Però quin avió? De què parles? - M'han trucat de Zuric.
Aquesta tarda et fan una entrevista pel canal Arte.
Aquesta tarda?
Què passa? No et va bé? Tens algun compromís?
- No, no. - Vols fer el favor d'afanyar- te?
Un altre?
Estic en una posició delicada. M'ataquen per totes bandes.
Alguna cosa he de fer per defensar- me.
És molt jove. Sembla una nena.
Una nena? Una filla de puta és el que és.
Ens ha enganyat. A mi i a la Joana.
- No. Estic cansat. - Cansat? Cansat de què?
- D'aquesta feina. - T'ofereixo el doble.
No, no, Martí. Ho sento. Busca- te'n un altre.
No confio en ningú més. Et juro que serà l'última vegada.
L'última.
Aquesta dona ens pot fer molt de mal.
Et compro la llibreria sencera, si vols,
però desfés- te d'ella, amic meu.
Desfés- te d'ella i que no trobin el seu cos.
Què passa?
Heu demanat una prova no autoritzada. Un perfil genètic.
- La Fàtima m'ha dit que ella no... - Sí, vaig ser jo.
La Fàtima no hi té res a veure.
Es pot saber què fas?
Són mostres que vaig agafar a la masia el dia de l'accident del tren.
Te n'adones que utilitzes recursos públics per motius personals, Sara?
- Ei va, no et passis, Aitor. - Que no em passi? Ah, no?
Jo em pensava que feia falta una ordre judicial
per demanar un perfil genètic; o almenys fins ara era així.
Però veig que la Dra. Sara Grau té dret a saltar- se totes les normes.
Mira, no estic aquí per aguantar bronques del meu ex.
Sóc el teu director! Entens? Podria obrir- te un expedient ara mateix!
Ah, sí? Fes- ho. Fes el que vulguis. Fote'm al carrer. Ja no ve d'aquí.
Tu no entens que no et pots aprofitar de la nostra relació...
De quina relació m'estàs parlant?
Entre tu i jo no hi ha res. S'ha acabat.
El que no pots fer és aprofitar- te del teu càrrec de director per putejar- me.
- Jo no m'estic aprofitant de...! - Sí, i no tinc per què aguantar- ho.
Si tu no pots suportar que treballem junts, no passa res.
Ja demanaré el trasllat.
El millor combat del món: Ali- Frazier. Manila. Any 73.
La culminació d'una trilogia.
El desenllaç d'un drama en 3 actes.
Recordo que acabava d'entrar al diari i...
- Méndez. - Què?
No t'enrotllis. M'has mirat allò?
Que sí, hòstia...
Fundació Promosport 2000.
No et pensis que hi ha gran cosa...
Fa anys es va incendiar la seu i es van cremar els arxius.
Feien promoció de l'esport infantil i coses d'aquestes.
El seu president era el tio aquest, el polític, collons, com se diu...?
Ah, aquest?
- El que té la dona que... - Sí, es diu...
- Martí Miró! - Sí.
Doncs després de 3 combats al límit,
tant Frazier com Ali havien rebut un càstig brutal,
però van aguantar fins que, just abans de començar l'últim assalt,
l'entrenador de Frazier va dir prou.
Frazier va estar anys sense dirigir- li la paraula.
I és això el que fa mític aquell combat.
La voluntat de seguir lluitant fins al final.
De no llençar mai la tovallola.
Però és clar, era una altra època. Ja no queda gent així.
Ets una persona de màxima confiança
i et vull posar al corrent de la situació.
Aquest article ens fa mal,
i tenim motius per pensar
que es podrien publicar més informacions esbiaixades.
Algú dels nostres està passant informació a la policia.
A la policia?
Què els ho fa pensar?
Tenim gent que cobra per detectar aquestes amenaces.
Carmen...
Digui.
En els últims dies has parlat amb algun periodista?
Jo? És clar que no!
No se t'ha acostat ningú per parlar...?
Senyor Miró, si té dubtes sobre la meva lleialtat,
ara mateix poso el meu càrrec a la seva disposició.
No tinc cap dubte sobre la teva lleialtat, cap.
Però hi ha gent que podria intentar
aprofitar- se de la teva inexperiència.
Algú, posem per cas, que podria oferir- te alguna mena de tracte...
Jo no he parlat amb ningú. Però està clar que vostè no confia en mi.
Carmen, Carmen, Carmen, Carmen, Carmen...
En el cas que hagués dubtat de tu,
la teva actitud... m'ha aclarit les coses.
No vull sentir a parlar de dimissions.
Però vostè...
Al contrari. Ets la meva mà dreta.
I necessito que facis una cosa per mi.
Mira, avui tinc una reunió amb constructors interessats...
a col·laborar en el projecte d'un gran hospital infantil.
Però la Joana ha hagut de marxar a Zuric a apagar uns focs,
i jo, en aquestes circumstàncies, no hi puc anar.
- No seria prudent. - Sí, ja, però...
Serà una reunió delicada. Potser hauràs de prendre decisions.
- Però jo no conec el projecte. - T'hem preparat un dossier.
- No sé si tindré temps de llegir- lo. - La reunió és fora de Barcelona.
Enviaré un cotxe a buscar- te. Te'l llegeixes pel camí.
Com vostè vulgui.
I una cosa... No en parlis amb ningú, d'aquesta reunió.
I disculpa si abans he estat massa directe.
Però entre nosaltres hi ha confiança, no?
Sí. És clar.
Gràcies, Carmen.
D'aquí una hora tindràs un cotxe a la porta.
Bon viatge.
Hola.
Carme Garcia? De Solaris? Molt bé.
- On és la reunió? - A Santa Fe del Montseny.
Vaja.
- Trec la música? - Ah, no, no cal.
Li fa res? He de fer una trucada.
Naturalment.
Pilar, fa dies que et volia trucar.
Va, Pilar...
No, que estic passant un mal moment.
Sí, pel Pol i... i per coses de la feina, ja t'ho explicaré.
Aquests dies m'he recordat tant del papa,
de les coses que... que deia.
No, estic bé, però... només que tinc ganes de veure't i que parlem.
Però no al meu pis, a casa. Com abans.
Sí. D'acord.
Pilar...
T'estimo molt.
- Gràcies. - Quedi- se'ls. En tinc més.
El meu pare va morir el mes passat...
Vaja.
- Què passa? - Hem de parar.
A quina hora era la reunió?
Tranquil·la, arribarem de seguida.
És que estic trucant i no contesten. No hi deu haver cobertura.
Que no hi ha cobertura?
- Em permet? - Faci, faci.
Hola, Lia, carinyo, què fas?
Sí, a mi també em sap greu... No, dona, no t'enfadis.
Potser canvia d'opinió.
Quin dia és el torneig?
No, no... No hi podré ser, no.
Però saps què?
Pensaré en tu i serà com si estigués assegut al teu costat. Eh?
I tant que sí. T'ho prometo, senyoreta.
Ja ho crec.
Ara t'he de deixar, eh. Au, un petó.
- La seva néta? - Com?
Era la seva néta? Lia?
Sí. Lia, sí, sí.
Em permet?
A veure si es tacarà.
El meu pare era transportista. Sé el que em faig.
Em sembla que és el tap de l'oli. No puc... A veure si vostè...
A veure?
- Ja. - Així.
- Esperem algú? - Et vull presentar una persona.
Un altre galerista?
Estàs rara últimament.
- Tu creus? - Com si m'amaguessis alguna cosa.
Em sorprèn que diguis això. Tu, precisament.
No comencis.
Ja que has tret el tema, el Martí i jo hem arribat a la conclusió...
que, tal com van les coses,
no és convenient posar tots els ous al mateix cistell.
- Què vols dir? - Ens hem de diversificar.
Ampliar el ventall d'artistes que representem.
Però què collons estàs dient?
Ah, mira, ja arriba.
Désolé pour le retard...
Jérôme, Damià Camps. Damià, et presento el Jérôme.
Ça va?
El Jérôme és escultor. Tot el que fa m'entusiasma.
I a partir d'ara, també el portaré jo.
- Es nota que s'entenen. - Perdoni?
Vostè i la seva néta, que s'entenen.
Sí...
Jo no vaig arribar a conèixer el meu avi.
Va caure d'una bastida quan jo era molt petita.
El meu pare sempre deia que érem pastats,
que sempre anàvem a la nostra.
Com tothom, suposo.
No, mon pare no. Pensava més en els altres que en ell mateix.
Ell deia que el paradís no era al cel, sinó a la terra.
En una societat lliure i justa.
Molt bonic, però el món no té solució.
No, potser no.
Però ell sempre deia:
"Enfront el pessimisme de la raó, l'optimisme de la voluntat".
Gramsci.
Com?
És una frase de Gramsci.
"Instruïu- vos, perquè necessitarem tota la nostra intel·ligència.
Emocioneu- vos, perquè necessitarem tot el nostre entusiasme.
I organitzeu- vos, perquè necessitarem tota la nostra força!"
I vostè com ho sap, tot això?
Tots tenim un passat.
Realment és un cop baix.
I això que encara falten 3 mesos per la campanya.
El que em preocupa és que puguin sortir més notícies com aquestes.
La gent està molt sensibilitzada amb tot el que soni a corrupció
i a mesura que s'acostin les eleccions,
l'oposició aprofitarà qualsevol excusa per atacar- nos.
Estàs intentant dir- me alguna cosa?
Martí, et conec molt bé per saber...
que mai permetràs que un tema personal pugui fer mal al partit.
I que, si calgués, no dubtaries a sacrificar- te pel bé del país.
En qualsevol cas, sàpigues que tens el meu suport incondicional...
i, per descomptat, el del partit.
"Homo homini lupus".
"L'home és un llop per l'home".
Hobbes considerava l'egoisme inherent al comportament humà.
I per tant, la societat havia de crear mecanismes...
per garantir la convivència.
En canvi, Rousseau creia que l'home era bo per naturalesa...
i que era la societat la que el corrompia.
Sigui com sigui, ja l'hi dic: aquest món no té solució.
No s'ofengui, eh, però per ser un xofer és tot un erudit.
M'agrada llegir.
Al meu pare també li encantava.
I llegia cada cosa...:
"Los conceptos elementales del materialismo histórico".
Marta Harnecker. Un plom.
En algunes coses vostè me'l recorda.
Ja hi tornem...
- Què passa? - Torna a fer el tonto.
- Ai... encara arribaré tard. - No, ja som aquí a la vora.
Tallant pel bosc hi arribem en 5 minuts.
Segur?
Sí, sí, sí... Ja li he insinuat allò de les llistes.
Ha entrat en pànic.
Naturalment, sap que tard o d'hora acabarà saltant.
Sí. Ha estat una bona idea filtrar- ho a la premsa.
Perfecte, ens veiem ara.
A la seu del partit.
No entenc res.
Doncs per aquí.
Vol dir que anem bé?
No es preocupi, conec el camí.
Ja falta poc.
Potser la solució és dins de cadascun de nosaltres.
Consisteix a saber el que és important de debò
i actuar en conseqüència,
a no deixar- se enlluernar pels béns materials.
Les coses essencials de la vida les tenim al davant, a tocar,
i sovint... ni ens n'adonem.
No hi està d'acord?
Ai! S'ha fet mal?
No, no, no... Perdó, perdó. No, no. Ja, ja... Gràcies.
No, no ha estat res, no ha estat res, gràcies. Anem.
Carai tu...
- I ara, cap a l'esquerra. - Esquerra...
Ja gairebé hem arribat. Recte per aquí.
Que falta gaire?
No. No, ja hi som.
Ja hem arribat.
Ho sento.
Jo no volia. La policia em va obligar. No tenia cap altra sortida!
No, per favor, no!
Tinc diners! Per favor... Vostè és una bona persona!
No. No sóc cap bona persona. I tu tampoc ho ets.
Creus que el món té solució? Jo t'ensenyaré quina és la solució.
Mama! Mama, sisplau, mama!
Tranquil·la!
No vull morir! Estic embarassada!
Per favor, no em mati...
Me n'aniré, agafaré un avió... a un altre lloc...
Per favor...
Escolta'm bé... Escolta'm bé, imbècil!
Busca un forat ben fondo i amaga't. Em sents?
Desapareix, que ningú et trobi.
Com si mai haguessis existit.
I ni et passi pel cap, em sents bé?,
ni et passi pel cap d'anar a la policia ni donar senyals de vida
perquè si ho fas, mira bé el que et dic,
si ho fas, mataré la teva germana.
Pilar.
Li faré tant de mal que morirà de dolor.
Creu- me que sé com fer- ho.
I un cop hagi acabat amb ella et buscaré, et trobaré,
esperaré i un dia mataré el teu fill davant teu.
Ningú t'ha de tornar a veure mai més.
M'has entès?
- M'has entès?!! - Sí!
Fot el camp abans que me'n penedeixi.
"Si anessis lluny...
tan lluny que no et sabés,
tampoc ningú sabria el meu destí."
Aparentment no s'ha endut res.
També hem trobat el seu passaport.
Potser ha marxat del país. Però a mi no m'agafarà el telèfon.
Seràs recordat com el metge que salvava nens...
no com el monstre que se'ls follava.
Sembla que en Vila hi portava nois
i després els obligava a mantenir relacions amb adults.
Qui més està al tanto d'aquesta història?
Ningú.
- Me'n deus una. - L'última.
www.subtitulamos.tv