Es pot saber on t'has fotut?
Se suposa que has d'estar localitzable, Sara!
Sobre el número i la identitat de les víctimes,
encara no els puc proporcionar dades fiables.
Sara, agafa el telèfon, sisplau. Fa hores que no sé res de tu.
Per què va deixar l'equip?
El fill de puta em diu que he de passar una prova.
Arribem a la masia i... Em van baixar a un soterrani.
I la granja. Recordes on era?
Tenim les gravacions, les fotos i els diners.
La jutge et processarà per corrupció,
tràfic d'influències i no sé quantes coses més que et trobarem.
Ajuda'ns i nosaltres t'ajudarem.
Què és el que realment t'interessa: el nen, o el pare, hòstia?!
Sara.
Val més que me'n vagi.
Va, dona. Deixa'm que et convidi a alguna cosa.
És que... no sé què hi faig, aquí.
Té gràcia, no?
Què?
Res.
- Estàs bé? - Sí, sí.
Fas bona cara.
- Perdona. Tens raó. Estàs fatal. - Ja...
Demà m'he d'aixecar molt d'hora.
Hi ha hagut un accident de tren i tinc un munt d'autòpsies per fer.
Ho he vist. Terrible. No sé quants morts...
Sí.
Me'n vaig a casa, Lluís.
Va, dona. Només una copa. 5 minuts.
Va...
5 minuts. Però... aquí no. Anem a un altre lloc.
D'acord.
www.subtitulamos.tv
Que t'ho mirin. Si tu has fet les hores, t'ho han de pagar segur.
Parla amb oficines i ja està, t'ho arreglaran.
Fati...
Anem.
Va, que vagi bé, nois. Que sigui lleu. Adéu, Àlex.
Maite...
Antonio!
Després d'un dia així, estic com una moto.
Ara aniré al llit i no podré dormir. Segur.
Ja, jo tampoc. I estic feta caldo. T'ho juro.
Almenys a tu t'espera algú.
Què va. La Sònia està liada. M'acaba d'enviar un missatge.
Quin panorama... Agafem un taxi o què?
Mira quina lluna...
És com estrany que en una nit tan maca estiguem...
Identificant cadàvers?
Per què no anem una estona a peu? Així ens airegem una mica.
Gaudim de la lluna plena...
Aitor, me'n vaig a dormir un parell d'hores. Hi ha prou gent a baix.
Sí, massa voluntaris i tot.
He hagut de dir a uns quants forenses que no calia més gent.
El Pol i la Fàtima també han anat a descansar una estona.
Molt bé. I gràcies, eh.
De veritat.
Avui ha sigut un dia d'aquells de...
I el que ens espera demà. Tu no marxes?
Aaah... No ho sé.
Sí, potser m'aniria bé dormir una mica, també.
- Doncs res. Fins demà. Bona nit. - Fins demà.
Escolta'm.
És que el metro està tancat i jo demanaré un taxi. No sé, si vols...?
Crec que anem en la mateixa direcció.
Sí, sí. I tant i tant. Clar, clar. Baixo amb tu. Agafo les coses i...
Sí.
- Tu tens parella, Eva? - No. Per què?
Et puc explicar una cosa?
Ara?
És que necessito parlar amb algú.
Vaig passar per davant de casa, una nit.
No sé per què, per- per passar- hi. Hi havia llum.
Va ser estrany... saber que ara hi viuen uns altres.
Què tal amb l'Aitor?
Bé.
Jo no... jo no... No estic amb ningú.
Ja trobaràs algú. Si és que el vols trobar.
No crec... No... N- no estic...
Ja. Tot arribarà.
Tot arribarà.
De debò que estàs bé amb l'Aitor?
Sí, per?
Perquè estaves per aquí. Sola.
Tu també.
Tens raó. I no t'he dit la veritat.
No estava sopant amb uns amics. Estic... sol.
Ja han passat els 5 minuts.
- Et porto a casa? - No, agafaré un taxi.
Va, deixa'm que t'acompanyi. Va...
E- el problema no és que jo sigui el director...
Ara, si només fos això, rai. T'estic fent sentir incòmoda?
Una mica.
Encara que no li diguis pel nom, estem parlant d'una companya.
- Ja, tens raó. Perdona. - No...
El que vull dir és que el problema és meu. I només meu.
I sé quin és, però no puc evitar- ho. És superior a mi.
No ho hauria dit mai, però sóc molt gelós.
Sense cap motiu. Ella no m'ha donat cap motiu concret, però...
Sóc un gelós patològic.
Tu ets el psiquiatra. Almenys tens un diagnòstic.
Però no t'ha passat mai, a tu, això de...?
- Jo no sóc un home. - Com que...?
No, mira... ehm...
Aquest sentiment de possessió cap a les dones és un defecte masculí.
A les dones no ens passa.
Què vols dir que a les dones no us passa? Les dones també sou geloses.
Si ho som és perquè ens en doneu motius.
Els homes sou infidels per naturalesa; les dones, no.
Aviam, depèn de les dones. Aquesta et puc assegurar que...
Tu m'acabes de dir que ets gelós i no tens cap motiu concret.
Cap motiu concret ara mateix no en tinc, però...
Doncs ja està. És que el problema és teu, és dins el teu cap.
I això tu, com a especialista, ho saps molt millor que jo.
- Lluís, t'has passat el carrer. - Sí, vull que anem a un lloc.
Serà un moment, no farem gaire volta.
- Lluís... - Què?
- Porta'm a casa, sisplau. - Seran 10 minuts. Un quart d'hora.
- On em portes? - Ara ho veuràs.
- Lluís. - Què?
- Que no em facis por. - Però, dona, què et penses?
- És una tonteria, però em fa gràcia. - Potser a mi no em fa cap mena de gràcia.
- No t'ho imagines? - No.
Anem al mar. Com la primera vegada.
Vam dormir junts i prou.
No vam fer res, però no sé,
si va voler dormir amb mi deu ser perquè encara...
Pol, s'acabava de morir el seu pare. No volia estar sola.
Va, no et facis pel·lícules.
L'únic que va fer va ser utilitzar- te una vegada més.
- Sí, no? - Sí.
Però és que no me la puc treure del cap.
No sé què m'ha donat. És... és com una droga.
És que és això, Pol. L'amor és una droga.
I ara has de passar el període de desintoxicació.
I necessitaràs ajuda.
La síndrome d'abstinència és molt dura,
però per això hi som els amics.
- Com ho has vist? - S'ha cagat a la primera de canvi.
A veure què en traiem de tot això.
- Me'n vaig a fer l'informe. - Ara?
- Sí. No tinc son. - Vinc amb tu.
- No, no cal. - Tinc la moto allà.
Vale.
Vinga, jo vaig per aquí. Bona nit.
No. No, dona. T'acompanyo a casa i després ja torno.
Però què dius? Tu ets al costat de casa teva.
Si vas i tornes no tindràs temps ni de posar- te el pijama.
- Tampoc tinc son. - Ja... Jo estic supertirada.
Escolta, per què no e quedes a casa? No?
Així podràs dormir una miqueta més.
Va...
El que a mi em posa una mica nerviosa és aquesta idea
que teniu molts homes instal·lada al cap
que els gelos són una manifestació de l'amor.
És com una justificació covarda: és que l'estimes tant,
que no suportes la idea que aquesta persona pugui estar amb un altre,
i això és una parida.
Els gelosos, senzillament, no han assimilat la idea...
que les dones no som de la seva propietat.
- Jo no ho veig ben bé així. - No, ja. Ja m'ho imagino.
- Bé, és igual... - Ai, perdona'm, ho sento, ho sento.
Volies explicar- me una cosa personal i me n'he anat a una altra banda.
Perdona'm, de veritat.
Quina lluna...
Passegem una mica? Com aquella nit.
Si vols no parlem de res. Només passegem.
Sí o no?
Ei, merci.
No, no, no...
Tu vés al llit i jo em quedo aquí al sofà, que no serà el primer cop.
Però què dius. Si és casa teva. Va, ja em quedo jo aquí.
No, no. Escolta...
A veure, fem una cosa, anem tots dos al llit,
ens estirem un al costat de l'altre i ja està.
- Prometo controlar- me. - Segur?
Paraula d'honor.
Tu... has viscut amb algú en pla...?
- Ja m'entens. - Parella?
- Sí. - Sí, i tant. Amb dos.
Jo sempre havia cregut que per estar amb algú
l'havies d'admirar d'alguna manera, no?
I sempre he buscat homes a qui admirar. Homes... interessants.
Mira, vaig estar amb un actor, molt bo,
amb un arquitecte molt conegut...
Però fatal.
Mai va funcionar.
Fins que un dia em vaig dir que potser estava equivocada.
Potser el que havia de fer era buscar homes que m'admiressin a mi,
i no jo a ells.
I què tal?
Doncs ja em veus..., més sola que un mussol.
E- el meu primer amor...? Va ser quan tenia 13 anys.
No, però vull dir el primer de debò. Amors adolescents no compten.
Sí que compten. I tant que compten.
Molt bé. Com va ser?
No. No, no ho vull explicar. És massa...
Massa què?
Ningú ho entendria.
- Potser jo sí. - No, tu menys que ningú.
A veure, si no es pot explicar, deixa- m'ho endevinar.
Un cosí? Algú més gran, un professor?
No vas malament.
Un home gran, llavors.
Lluís, és igual, no... no... no en vull parlar.
Molt bé. Parlem d'una altra cosa. A veure... Ja ho tinc.
A la feina estem promocionant un analgèsic nou.
En realitat no té res de nou, és paracetamol i aspirina barrejats,
però tota la campanya es basa en la novetat.
Què et sembla com a tema de conversa?
Era el meu padrastre.
El... el doctor aquell?
Sí. El gran doctor Grau. El germà del meu pare.
Em vaig... enamorar d'ell com el que era, com una criatura.
I ell ho sabia?
L'hi vaig fer saber, sí.
Jo no sóc ningú per donar consells.
De fet, la meva vida personal, sentimental,
és... és un absolut desastre.
I tampoc sóc la persona més indicada
per fer- li confidències, també t'ho dic.
Però sí que penso que si has volgut parlar d'això amb mi,
que... que tampoc és que ens coneguem gaire,
segurament és perquè no tens gaire gent amb qui...
Vull dir... vull dir que el que hauries de fer
és parlar amb ella, obertament, sense vergonyes.
- Seria pitjor. - No veig per què.
Ja t'ho he dit. Perquè és un problema meu.
No li puc dir: "mira, sóc gelós".
M'entens? Ella no hi pot fer res.
És veritat.
Tens raó.
Tu t'has creat el problema, tu te l'has de solucionar.
Això no s'ha de parlar. A vegades tant de diàleg no és bo.
Això és una cosa en què jo he fallat molt, amb les meves parelles.
Sempre he volgut ser molt sincera, dir les coses tal com les pensava.
I hi ha coses que no s'han de dir.
I què...?
No ho he explicat a ningú, això.
Quan es va morir el meu pare, al cap d'un temps,
la meva mare i ell es van casar.
Jo no ho vaig trobar malament. Ho vaig entendre. I ell em queia bé.
Va fer tot el possible per fer- me de pare,
em cuidava, em portava a tot arreu...
Recordo perfectament el moment en què vaig saber que...
Tornàvem de l'escola cap a casa, i jo estava molt emprenyada,
m'havia barallat amb una amiga i no tenia ganes de parlar ni res.
Vam passar pel costat d'un home que venia globus, i me'n va comprar un.
Jo li vaig dir que ja no era petita,
que ja no tenia edat per jugar amb globus, que ja era gran,
i que em feia molta vergonya caminar amb un globus pel carrer,
i no sé per què, em vaig posar a plorar.
Ell em va portar fins a un banc i em va fer seure a la seva falda.
I jo... el vaig abraçar molt fort.
Encara puc sentir la seva olor.
I llavors em vaig adonar que...
no l'estava abraçant com s'abraça a un pare,
o a un tiet o a un padrastre,
l'estava abraçant com s'abraça a un home.
Vaig deixar anar el globus i ens vam quedar molta estona abraçats.
Sempre he pensat que amb aquell globus se'n van anar moltes coses.
Des d'aquell dia...
Això que expliques és com quan una nena s'enamora del seu professor.
Si ets professor, ja saps que això passa.
- Lluís, em deixes acabar? Si em talles no... - Perdona.
Sara...
Ei, Sara!
Perdona, dona.
No t'interrompo més.
Què va passar?
Des d'aquell dia la meva actitud amb ell va canviar.
M'ho feia venir bé perquè em veiés amb poca roba,
l'abraçava, li feia petons...
Per mi era com... com un joc.
M'encantava veure la cara que posava quan em mirava.
Vam estar així ben bé un any.
Em va costar molt però... ho vaig aconseguir.
Vaig aconseguir que em veiés com una dona.
I a partir d'aquí vaig tenir... el que volia.
Però no va durar massa temps.
Ell es va acollonir, em va dir que ho havíem de deixar estar, que...
Jo li vaig dir que sí, que ho deixéssim estar,
que mentre pogués estar al seu costat
m'era igual si ho fèiem o no.
Al cap d'unes setmanes, la meva mare i ell em van venir amb la notícia...
que havien tingut una gran idea.
Enviar- me a estudiar a l'estranger durant un any.
Jo sabia per què ho feia,
perquè no em podia tenir al seu costat,
perquè si em quedava allà ell sabia que hi tornaríem.
Li vaig dir que era un covard,
que si m'enviaven fora no li tornaria a parlar mai.
I em van enviar fora, no un any, sinó tres.
I no... li vaig tornar a parlar mai més.
Però... la teva mare...
Mai he estat segura de si ho va saber o no.
Ells es van separar.
Ell se'n va anar a treballar als Estats Units i...
Jo no n'hi vaig parlar mai,
i ella tampoc no me'n va dir res.
Uns dies abans de morir, estava al llit,
em va agafar la mà i em va mirar i...
Vaig tenir la sensació que ho sabia, però no em va dir res.
Mai.
Sara, aquest home va...
Ho veus, ho veus com no ho pots entendre?
O sigui, ho vam fer tots dos. Tots dos ens vam tornar bojos.
Però tu tenies 13 anys, i ell...
Vaja, hi ha coses... Les coses són com són.
Hi ha coses que no es poden fer. Jo què sé...
Jo et vaig pegar, Sara.
També em vaig tornar boig,
però això no treu que...
Sóc culpable. I ell també ho és.
Si ho miro des d'ara, potser sí. Però llavors...
Llavors, també. Aquest home va abusar de tu.
Sí.
Suposo que sí.
Dorms?
Què?
- Que si dorms. - Ho intento.
Allò de comptar ovelletes saltant una tanca no cal que ho provis
perquè ja et dic jo que no funciona.
Que jo em pregunto...
per què han de ser ovelles saltant una tanca i no vaques?
Vull dir que... qui va pensar que comptar ovelles feia adormir
i comptar vaques, no?
Les vaques no salten tanques.
Depèn de la vaca, eh.
Hi ha vaques que poden fer... poden fer salts.
Pol...
Ja callo, ja callo.
Jo mai faria el que heu fet vosaltres.
Embolicar- me amb algú de la feina. I una feina com la nostra...
El que tenien de bo les meves parelles,
és que quan arribava a casa em parlaven
de l'inútil del director de l'obra que estava assajant,
del vestuari que s'havia de posar,
dels problemes amb els fonaments d'un hotel o...
Jo què sé, de...
d'un material aïllant nou que havia trobat que era la bomba.
- Saps què... M'entens què vull dir? - Sí, sí.
Vosaltres, a més a més, estàveu paret per paret.
No?
Jo crec que això és horrorós.
Passes tot el dia amb aquesta persona.
Arribes a casa i també hi és. Et fiques al llit i també hi és.
La Sara no... no vol viure amb mi.
- Vol viure sola. - Gràcies a Déu. Ben fet que fa.
Avui... ens hem emprenyat amb l'Aitor.
Saps que és el nou director de l'Institut?
L'hi han posat a ell en lloc de a tu?
Sí. Avui ha passat allò de l'accident,
i jo no he anat a treballar i ell s'ha emprenyat amb mi.
Amb tota la raó.
M'he obsessionat amb un cas...
Van trobar el cos d'un nen mort des de fa anys,
amb signes que havien abusat d'ell,
i estic ajudant el seu pare a trobar qui ho va fer.
Avui hem estat tot el dia voltant amunt i avall
i ni me n'he assabentat d'això del tren.
Ets obsessiva, sempre ho has estat.
A aquest nen li vam trobar una cosa a la butxaca.
Un globus.
"S'ha compromès a col·laborar amb nosaltres..."
"S'ha compromès a col·laborar amb nosaltres de manera..."
- Què hi fas aquí? - No se m'engega la moto.
Ei, ei, ei... Es pot saber què fas al meu ordinador?
- Aquest informe no està bé. - Com que no?
T'has deixat coses.
- És clar, és que l'he d'acabar... - Doncs l'acabo jo.
- Escolta, va, tira. Tira, sisplau. - Que no. Vés- te'n.
Escolta, me n'aniré si vull.
Ai, doncs queda't. Fes el que vulguis. A mi me la sua.
Sònia, jo així no puc.
Així com?
Així. Treballar amb aquest mal rotllo.
No, no és mal rotllo. És simplement que ara no et necessito.
Bé, en general, no et necessito.
No pots perdonar un moment cutre que vaig tenir, oi?
Que sí, home, que sí. Que estàs perdonat. Cap problema.
Ets un company de feina. Treballem junts. Però cadascú a la seva.
Cap problema, no. Cada vegada que em mires m'ho tires a la cara.
- Com vols que et miri? - Doncs que em miris normal.
- Això és normal? - No. Això no és normal.
Tio, em vas fotre mà dins del cotxe com si jo fos una puta.
Vaig haver de treure- te'm de sobre a hòsties.
Estaves borratxo i bla, bla... Però és que no hi puc tornar a confiar.
Que no tio, que ja està.
Que no tornarem a ser amiguets i a fer una cerveseta junts.
Tu, a la teva i jo a la meva i punt.
No pots entendre, no pots perdonar un moment dolent que jo vaig tenir?
Que sí, home, que sí. Que estàs perdonat, que cap problema.
Jo a tu també t'he aguantat moltes coses.
Uf, moltes, moltíssimes, però "mogollón" de coses...
i també et demano disculpes, mira... pam!
Amb mi no et facis la graciosa, d'acord?
Tu te'n recordes del que em vas dir?
No ho sé, collons, anava borratxo, no sé què vaig dir.
Diuen que els borratxos sempre diuen la veritat.
- Què vaig dir? - El que penseu molts.
Que jo el que necessitava per esbravar- me era una bona polla.
Què dius?! Jo no vaig dir això!
Collons que no! Si tots teniu la mateixa cançoneta al cap.
És que quan us surt aquesta merda de dintre, és que no puc.
No en passo ni una.
Jo em pensava que tenia un amic,
un company,
però no, ets un merda, com tots.
Doncs si això és el que penses de mi, saps què, Sònia?
Que et donin pel sac.
Que et donin a tu, que potser t'agrada.
Imbècil...
Hòstia puta...
La Carmen s'adormia al moment, la tia.
No havia de comptar res. S'estirava al meu costat... i a clapar.
"Joder", ho veus? Ja hi torno.
És que no me la puc treure del cap. Hi estic enganxat.
Hauré d'anar a un grup d'aquells i dir:
"Hola, em dic Pol i estic enganxat a una tia capulla que es diu Carmen".
I tots: "Hola, Pol" I jo començaré a explicar la meva història i diré...
Poool...
Prou.
Perdona. És que estic tens.
T'has de treure aquesta tia del cap.
És que no et deixa ni dormir. Ni a tu ni a mi.
Tens raó. No me la puc treure del cap.
Me l'he de treure del cap. Però, com?
Provarem una cosa.
Escolta... bueno...
Sí, sí però...
però és que...
Què?
Escolta'm bé, no tens cap dret a fer- me sentir com un violador,
perquè no ho sóc, d'acord?
I si tu creus que ho sóc, denuncia'm,
perquè així és com fem les coses aquí.
Jo et vaig fotre mà, d'acord? Sí, perquè em vaig liar, ho reconec!
Però tu em vas apartar la mà i aquí s'ha acabat la història.
No hi ha més. I sí, anava molt borratxo.
Perquè si no, no t'hagués tocat ni amb el pal d'una escombra, saps?
Perquè tu, a mi, em fots tan calent com em podria fotre una mòmia.
Saps el que et vull dir?
Sí, ja pots continuar fotent cara de tortillera ofesa que me la sua.
- La cara d'amargada no et canviarà. - Fots molta pena.
No, el que fot pena, Sònia, és que no tinguis polla,
que no t'hagis operat i t'hagis canviat de sexe
perquè si fossis un tio.... si fossis un tio, ara mateix,
jo és que et rebentava la cara a hòsties.
Ja pots començar.
Et penses que et donaré un motiu per fotre'm fora?
M'hauràs d'aguantar.
Jo faré la meva feina, i si algú ha de marxar, marxaràs tu.
I ara me'n vaig a casa. Me n'aniré a casa a clapar.
Me la pelaré una estona i tu te'n vas a casa teva
i li menges el xoxet a la teva nòvia carronyera.
Tu cap allà, i jo cap allà, i s'ha acabat!
Toni.
No sóc un tio, però tinc més collons que tu.
Passo de tu.
Tens por d'una bollera?
Espero que això quedi entre nosaltres.
Totalment.
Tot bé?
Ho deixem aquí o continuem?
I ara... me'n vaig a dormir.
No encara...
Deixa'm, hòstia!
Estàs més tranquil·la?
- Sí o no? - Sí!
Vale ya...
Deixa'm, deixa'm...
Què ha estat, això?
Metadona.
Sònia...
Tens gana?
Sí.
Anem... anem a fer una birra?
Anem a fer una birra.
Us heu discutit. Tothom us ha sentit.
- Ah, sí? - Sí.
Heu cridat una mica.
Tu et vols reconciliar?
Sí, sí.
Perquè te l'estimes, no vols mals rotllos i ho vols arreglar. És així?
- Absolutament, sí. - Molt bé.
T'hauries d'esperar un parell o tres d'hores,
que ella es llevi, i et presentes a casa d'ella amb l'esmorzar.
Què li agrada esmorzar?
El normal.
Croissants.
Perfecte. Doncs li portes croissants.
Sobretot no li diguis res de la discussió, no li treguis el tema.
I no et posis tou.
No hi ha res pitjor al món que un home fleuma.
No, t'ho dic perquè no cal que vagis allà...
i diguis que et sap greu haver- li parlat així,
que te l'estimes, que et perdoni, que bla, bla.
No caldrà. Perquè això ho faran els croissants.
La funció dels croissants serà dir- li "t'estimo"
sense que calgui que tu ho diguis, i ella ho entendrà.
Croissants.
Això que expliques del doctor...
Quan estàvem junts jo sempre tenia la sensació
que m'amagaves alguna cosa.
No vull dir que anessis...
Vull dir que m'amagaves que... Que tenies alguna cosa a dins.
I era això. Segur.
Veus com no t'ho hauria d'haver explicat?
Al contrari. Ho has d'explicar.
Tens tot això ballant- te pel cap, tota la vida.
L'hi has d'explicar a l'Aitor, també.
No pots viure amb algú i amagar una cosa així, Sara.
Amb mi ho vas fer.
Si m'ho haguessis explicat des del principi...
Potser alguna cosa hauria estat diferent.
Ara sí. Va, porta'm a casa.
- Bon dia. - Bon dia.
Bon dia.
Es troben bé?
Jo estic molt bé. I tu?
- Jo, molt bé. Tens obert? - Ara mateix.
Doncs un parell de birres.
- Porta'm un entrepà del que tinguis. - Jo també.
- D'anxoves. - Encara no m'han portat el pa.
- Doncs porta les birres, de moment. - Voleu got?
No cal.
Aquí teniu.
Bon dia. T'he portat croissants.
Passa.
Pensava que et trobaria dormint però ja veig que t'has llevat.
No, encara no m'he ficat al llit.
Com és?
Cafè?
Sí, gràcies.
Diuen que són els millors croissants de Barcelona.
Em vénen molt de gust.
I què has fet tota aquesta estona?
Res. Estar per aquí.
Hauries d'haver descansat. Avui serà un dia bastant dur.
Aguantaré.
Aitor...
Sí?
Em sap greu el que ha passat abans.
Tenies raó. No puc desaparèixer de la feina com ho he fet.
No tornarà a passar.
Pensàvem que eres al tren.
Ho sento.
Ho sento, de veritat. Ho sento.
És que no és fàcil ser director de l'IMLC i al mateix temps...
Ja.
Hem de trobar la manera de compaginar- ho.
I jo crec que només n'hi ha una, de manera.
I és ser sincers l'un amb l'altre.
No t'he dit on era perquè sé que t'emprenya
això del Víctor i el seu fill, però l'he d'ajudar.
T'ho he intentat explicar deu mil vegades.
Això no treu que jo l'he cagat.
Hauria d'haver estat localitzable o trucar a l'Institut durant el dia.
Reconec que estic... obsessionada amb aquest cas,
però és que hi ha coses que no poden quedar enterrades.
Hi ha coses que no es poden oblidar, i que s'han de resoldre.
Per això has quedat amb ell?
Sí, per això he quedant amb ell, sí, durant aquests dies, sí.
Sara, us he vist, ara, a la porta. A tu i al Lluís.
Vaja...
Me l'he trobat. Ha estat casualitat.
Te l'has trobat.
Sí, quan he sortit de l'Institut necessitava...
He anat a caminar i me l'he trobat pel carrer.
Te l'has trobat pel carrer. Caminant. A les 3 de la matinada.
Sí, a les 3 de la matinada. Me l'he trobat.
- Sí. Hem xerrat i m'ha portat a casa. - I de què heu xerrat?
De com va estar a punt de matar- te l'última vegada, a cops?
- No. - No. Ja.
És estrany, no? Perquè sembla un d'aquests casos que t'agraden a tu.
Un d'aquests que no es poden oblidar i que s'han de resoldre, veritat?
Hem estat parlant i m'ha portat a casa, ja està.
Sí, és el més normal del món, de veritat.
Quedes amb el teu ex psicòpata que intenta matar- te,
te'n vas a petar la xerrada, us abraceu,
veniu aquí, et porta a casa, no?
Us acomiadeu i ja està. Com vells amics. És increïble.
Som gent civilitzada. I tant, Sara, i tant.
- No hem quedat. Me l'he trobat. - Sara, per favor, sisplau, hòstia!
- Ai mira, és igual. - És igual què?!
Pensa el que vulguis! Ja està.
No, de debò. Sóc un professional de la psiquiatria, m'entens?
Puc entendre, puc arribar a entendre,
que t'hagin tornat a agafar els 5 minuts, m'entens?
Que hagis volgut estar amb un tio. Tothom té recaigudes, Sara, tothom.
Però amb el Lluís... amb el Lluís!
No he estat amb el Lluís. No he estat amb cap tio.
És que no tenies ningú més a l'agenda, collons?!
El Víctor aquest mateix, l'amic del Ramos!
És que hauria estat encantat!
I ara, què t'he de dir, jo?
No ho sé. No ho sé, d'acord? No ho sé. Jo no sé res, ja.
- Estic molt cansada, de veritat. - És clar, no dorms...
Molt bé, molt bé. Mira, et diré de què hem parlat amb el Lluís. Val?
Ja. Segur. Segur.
L'única cosa és que m'has dit que havies estat aquí sense fotre res
i ja no sé què creure.
Que m'és igual! Creu- te el que vulguis. De veritat.
Jo ho intento, Sara, jo ho intento.
He vingut aquí amb quatre croissants disposat a intentar- ho,
però no sé com fer- ho.
M'amagues les coses, mai has volgut viure amb mi, mai.
Què collons vols que pensi, Sara? Què collons vols que pensi?
Jo, quan tinc una relació, quan tinc una parella,
la tinc, me la jugo, vaig a per totes.
Jo no vull estar com dos nens de 15 anys que van a sopar,
i després se'n van cadascú a casa seva; jo no ho vull, això.
Jo t'estimo, de veritat, i jo sé que tu també m'estimes a mi.
I hi ha coses que no m'agraden gens de tu,
i segur que hi ha coses de mi que no t'agraden gens,
però sé pel que has passat i sé que podem arreglar- ho.
Però ho hem de fer junts. Sara, junts. No cadascú per la seva banda.
Però és que no confies en mi.
I tu, per què no confies en mi?
Perquè és molt difícil, perquè em menteixes cada dos per tres,
perquè no et comuniques amb mi.
Molt bé, molt bé, molt bé. Tens raó, tens raó.
Avui... he estat així de tornar- hi.
Estava molt emprenyada pel que m'has dit davant de tothom a l'Institut
i he anat al bar on anava quan tenia ganes d'estar amb un tio,
i t'ho creguis o no, m'he trobat el Lluís a la porta...
i hem estat parlant.
Després hem anat a la platja,
perquè és el lloc on havíem anat el primer dia que ens vam conèixer.
M'hi ha portat, jo no volia anar- hi però és igual, hi hem anat.
I hem estat xerrant, i... i m'ha semblat que estava diferent,
i hem parlat com mai ho havíem fet.
Després m'ha portat a casa, ens hem abraçat i se n'ha anat.
Quan m'ho has preguntat, m'ha fet mandra haver- te d'explicar tot això,
i també he pensat que si t'ho explicava tampoc no t'ho creuries,
per això m'he estimat més dir- te que havia estat aquí i ja està.
Molt bé. Molt bé, molt bé... M'ho crec, m'ho crec, d'acord?
Llavors, aviam si ho he entès bé,
si no hi hagués hagut aquesta gran casualitat
de trobar- te amb el Lluís al bar,
t'hauries embolicat amb un altre, amb qualsevol.
Aquesta era la teva idea, no? El teu objectiu. És això?
Potser sí.
Potser sí. Hòstia, m'ho poses molt difícil, Sara!
Volies sinceritat, no?
A tu t'agrada fer l'amor amb mi?
Hi ha dies que va millor, hi ha dies que va pitjor.
Però sí. M'agrada fer l'amor amb tu.
- És que m'ho dius d'una manera... - Com?
Doncs que sembla una obligació. Sembla una obligació.
A veure, per favor, Aitor, t'he dit que m'agrada fer l'amor amb tu.
No li busquis tres peus al gat.
No estic d'humor per posar passió a cada paraula...
Jo em pensava que això era...
Que aquesta pulsió d'anar amb homes t'havia passat, l'havies superat!
Jo també. No ho sé.
És que jo no sé si puc estar amb una dona que- que...
que en qualsevol moment se'n pot anar amb tio, m'entens?
- Que li agafin aquests 5 minuts, es que no sé...- Ho entenc.
Si jo no fos la teva parella, Sara, de veritat,
si jo no fos la teva parella et podria ajudar.
M'entens? Però... però has d'entendre que- que jo no puc.
És molt difícil acceptar- ho.
Ni jo t'ho demano.
Has estat amb algú mentre hem estat junts?
No.
D'acord. Et crec.
Mira, l'únic que et demano és que m'ajudis una mica, sisplau.
Saps que per mi és difícil conviure amb aquest problema, em neguiteja.
No m'enganyis més,
no em diguis que has estat a un lloc i després estàs a un altre.
Torna a treballar com sempre,
deixa de perseguir fantasmes amb el Víctor aquest, sisplau.
Això no ho faré, no. Si he començat una cosa, si puc, l'acabo.
Molt bé, doncs acaba- ho. Acaba- ho ràpid, sisplau.
Si no, aquesta cosa que has d'acabar acabarà amb nosaltres.
Ah, o sigui que tot és culpa meva.
Sí, tot és culpa teva, collons! Tot és culpa teva!
Jo no sóc qui desapareix enmig de les crisis, Sara.
No me'n vaig a un bar a la matinada perquè he quedat amb la meva ex.
Perquè la meva ex és morta, bàsicament. És morta!
Si faig alguna cosa que et molesta,
si faig alguna cosa que no t'agradi, digue- m'ho, sisplau, digue- m'ho.
No sé, si per casualitat deixo la tapa del vàter aixecada,
si ronco a les nits, si em fa pudor l'alè... digue- m'ho.
Digue'm què faig malament, sisplau. Digue- m'ho.
- No, no... Tu no fas res malament. - No, digues. Va, digues, hòstia!
- No, és que no paga la pena. - No paga la pena, o no se t'acut res!
- No, és que no és res concret. - No és res concret. És un abstracte.
Llavors, en abstracte, què és el que tant et molesta de mi, en abstracte?
- No jugaré a aquest joc. - Quin joc?
- Això de qui fa més mal a qui. - Jo t'estic fent mal?
- No. No. - És el que vols? Que et faci mal?!
T'agradaria que et fes mal? Per anar a un puto bar i acabar follant!
Això és el que vols?!
"Joder"!
Ei, prou. D'acord? Prou.
Ho sento, ho sento. Ho sento, ho sento...
Mira, tots dos sabem que això està acabat ja.
I fa mitja hora que estem intentant que sigui l'altre
qui hi posi punt i final a aquesta història,
per no sentir- nos tan culpables.
No pateixis, ja carregaré jo amb això.
Jo no vull posar punt i final, Sara. Jo... jo vull tornar a començar.
Doncs jo no.
Jo tenia esperances que tu i jo...
Però... no ha pogut ser.
No... no ha anat bé.
Aitor, no estem bé. Mi- mira com ens parlem, si no ens respectem.
Jo... mai et faré feliç.
Jo no seré mai la dona que tu vols.
Aquesta companya incondicional amb qui compartir- ho tot.
Jo... jo tinc secrets.
Tinc racons amagats i... i els vull continuar tenint, t'agradi o no.
Deixem- ho aquí. No... no ens ho posem més difícil del que és.
Només et demano un favor.
Tu i jo ens continuarem veient a la feina
i amb el temps desitjo i espero que siguem amics com ho havíem estat,
però només et demano que em deixis continuar veient la Miren.
Ens hem fet amigues i me l'estimo i...
no m'agradaria perdre- la.
Si pogués ser.
Jo no volia això. Sara, jo no volia això...
I tu creus que jo volia això? Tu creus que jo volia això?
Jo volia que tu i jo fóssim... indestructibles.
Jo volia que fóssim amics, germans, amants... volia...
però no ha pogut ser.
I em sap molt greu... per tu...,
per mi..., per la Miren.
Aitor, ets... ets la millor persona que he conegut a la vida,
i no em penedeixo ni un minut dels que he estat al teu costat.
Ni un de sol,
però ho hem de deixar aquí.
Mai no has sentit llàstima o remordiments?
I tu, n'has sentit?
- Què et preocupa? - El passat.
Penses que has deixat les coses enrere...
però no és veritat,
te les tornes a trobar.
Sempre hi ha algú que ve a recordar- te qui ets...
i què has fet.
Està amb una altra, alguna de més jove.
No és la primera vegada, però aquest cop és diferent.
Carmen, què hi fas aquí tan tard?
Hem fet coses terribles, Joana.
www.subtitulamos.tv