El testimoni 17 és en Román Palacios.
Tenia material, documentació i anava a declarar.
A tu només et demanaré gestions estrictament confidencials.
A tu t'agrada la pintura?
En tinc de més petits. Al meu estudi. Si vols, te'ls ensenyo.
Vostè no sap com funciona aquesta gent. Poden fer el que vulguin.
He estat buscant els pares del Kevin Álvarez.
- A la mare ja la tinc localitzada. - El Kevin era molt guapo.
- Se'l van emportar. - Qui se'l va emportar?
Anirà a una fossa comuna, no?
Em sembla que no. Pel que m'han dit, algú se n'ha fet càrrec.
Ah, sí? Qui?
És el meu fill.
El Sr. Palacios es va prendre un antiàcid.
Algú que pretén suïcidar- se, no pateix gaire per la digestió...
Per tant he decidit que per poder continuar investigant...
crear un nou equip de treball. Per això sou aquí.
www.subtitulamos.tv
Hola.
Saps qui sóc?
- Sóc el Víctor. - Sóc el Víctor.
- No te'n recordes de mi? - Te'n recordes de mi?
Sé que et van venir a veure per... per fer- te unes proves.
Unes proves, sí, proves.
El cos que han trobat és del Kevin.
El Kevin.
El nostre Kevin.
L'he fet enterrar.
Ha tingut un funeral, amb capellà,
amb la seva foto...
- Foto. - I amb música.
- Tenen por. - Què?
Els nens, el Kevin, tenen por.
Ara ja descansa.
A on?
L'han enterrat, al cementiri.
Al cementiri.
Al cementiri...
En un cementiri...
Rossy.
En un cementiri tindrà por, Víctor, tindrà por!
Rossy!
On vas Rosalia?
A resar. Vaig a resar.
Rosalia?
Sí?
Jo mateix.
La Rossy?
Com?
No, no... Voy, voy, voy. Adéu.
Sóc el Dr. Molina. L'acompanyo en el sentiment.
Perdoni les molèsties, però tenim les coses de la Sra. Álvarez,
la Rosalia, i hem pensat que potser vostè les voldria tenir.
Volia dir- li que la Rosalia era una interna molt apreciada
tant pel personal del centre com per la resta d'interns...
Senyor, es troba bé?
Els fets van tenir lloc fa 25 anys...
Tant se us en fot, no? Tant se te'n fot el que li van fer al Kevin?
No senyor, però ja li he dit que el cas ha prescrit.
Però com collons pot prescriure l'assassinat d'un nen?
A aquesta tia què li passa? No es refia de nosaltres o què?
No hi ha res a fer. Ara ho porten només ells.
Operació Gangrena.
Privatitzacions irregulars, adjudicacions fraudulentes,
blanqueig de diners, suborns, tràfic d'influències.
Sorry pel retard, eh?
Resumint, un cas de corrupció a gran escala...
amb ramificacions polítiques i financeres.
Les diligències practicades pel jutge Vallejo
apunten que el senyor Martí Miró
podria ser el cervell d'una xarxa organitzada que controla,
amb l'assessorament del bufet Martínez- Ferri,
diverses societats que es fan servir per ocultar pagaments il·legals
i, en última instància, per finançar el partit.
Correcte, el jutge Vallejo va fer una gran feina,
però ara ens hem quedat sense el seu testimoni principal.
Per tant serà molt difícil aconseguir proves documentals.
- Starsky... - Seguirem la pista dels diners.
Determinar el recorregut dels fons a través de l'entramat societari
per poder associar les entrades de diners
amb la signatura de convenis i concessions.
Per on comencem?
D'entrada, haurem de repassar tot el sumari.
Vull acabar la instrucció abans de final d'any.
Nois, ja sabeu el que significa això.
Qui tingui família o parella,
es pot acomiadar d'ells durant una bona temporada.
Quan parlis amb el Director del banc, a Zuric,
comenta- li que és possible que els arribi algun requeriment judicial.
- Però que els nostres advocats... - Martí.
Perdona.
A quina hora tens l'avió?
Demà al matí, a les 10. Vols que t'hi porti?
No cal, em quedaré a l'estudi del Damià.
Hi aneu junts?
- No. - I això?
He de fer coses. I tinc cita amb el Dr. Kreutzer.
- Una altra vegada? - Només seran uns petits retocs.
Estaràs fora tota la setmana.
Al Dr. Grau li sabrà greu que no hi siguis.
- Sempre li has agradat. - Vols dir?
I m'han dit que fa 5 anys que ha prescrit.
I jo què faig? Me'n vaig a casa tranquil·lament?
Víctor, no sé com vols que t'ajudi.
Per començar em podries dir on van trobar el cos del meu fill.
És que jo no puc dir...
Va ser en una cova prop de Masquefa,
però no sé quina, ho hauria de mirar.
Vull que em diguis com va morir.
Presentava un orifici en forma de moneda al crani.
En principi ens va fer pensar en un tret,
però no hi havia orifici de sortida ni tampoc hi havia el projectil.
Pensem... que igual es va utilitzar alguna mena de martell o...
Jo des del dia 13 de maig de 2006 que no em foto res.
Si penso com era jo fa 25 anys,
és com si fos una altra persona, saps?
"Creix l'expectació per la final de la Champions,
que el Barça disputarà aquesta nit a Wembley."
"El dia que en Kevin se'n va anar..."
jo estava convençut, però convençut, que tenia dues cerveses a la nevera.
Per què no hi ha ni una puta birra?
Vols fer el favor de contestar- me, "gilipollas"?
On has deixat les birres?
"I se'n va anar."
Quan va arribar la Rossy l'hi vaig explicar i es va posar histèrica:
"vés a buscar- lo, surt a buscar- lo, collons".
"I jo: 'Vés- hi tu, és el teu fill i juga el Barça'."
"I quan va acabar la primera part jo estava fins als collons de la Rossy
i vaig dir: 'tranquil·la, ja surto jo a buscar- lo. No passa res'."
"Vaig passar per davant del bar del gallego
"i vaig veure que havia començat la pròrroga
i vaig pensar: em foto una canya i ja està.
Suposo que em feia por tornar a casa.
Em feia vergonya dir- li a la Rossy que... que no l'havia trobat.
I vaig arribar a les tantíssimes.
"La Rossy estava desesperada."
"Jo li deia: 'tranquil·la, que ja tornarà, sempre torna."
Però no va tornar.
Fot hores que no apareix!
Apareció la autoridad. I van veure com vivíem.
I van començar a fer preguntes.
"I van trobar unes taques de sang a les meves vambes."
"I clar era sang del Kevin..."
I aquí la cosa ja es va torçar.
Em van portar a un hort que jo tenia a Montbau, que era del meu avi,
on tenia quatre tomaqueres i un parell de plantes de marihuana.
"I hi van trobar uns ossos, un gat que jo havia mort,
l'havia enterrat, l'havia cremat... se'm menjava les plantes."
I el "cabrón" del forense va dir que podien ser restes humanes.
I el jutge ho va signar i se'm van emportar cap endavant.
6 mesos, van trigar a comprovar que eren ossos de gat.
Quan vaig sortir, la Rossy estava fatal, estava ingressada ja.
I el nen no havia aparegut, ni el buscava ningú.
I jo estava sol. I em vaig allistar a l'exèrcit.
"I a l'Iraq ja saps el que va passar amb el Ramos..."
Jo pensava que tot això havia quedat enrere.
Sempre havia tingut l'esperança de trobar el meu fill, saps?
I ara ja l'han trobat, però és que ningú pensa fer res, ara.
Ningú pensa fer res. I jo no sé per on començar.
Economista, advocat, informàtic...
- Tu no deus tenir nòvia. - Perquè tu no vols.
Ha. Amb mi ho tens difícil, xato.
Només t'estava... t'estava posant a prova.
Sí... Et puc fer una pregunta?
"Starsky i Hutch". Anys 70. Doncs jo sóc clavat al Starsky, el moreno.
Sí, clar. Les ganes.
- Et puc fer una pregunta jo? - Sí, sóc bollera. I tinc parella.
Eh, calma. Jo en aquestes coses no m'hi fico.
Al col·lega i a tu què cony us passa?
Què passa de què?
Éreu... éreu companys a Homicidis. I ara ni us mireu a la cara.
Nou mil...
Tio, vols parar? Són coses nostres.
Ok, ok, si no m'ho vols explicar, cap problema, eh. No passa res.
Ei, ei, ei, un moment. Et sona un tal Granell?
Aquest no és un que s'havia endut algun concurs públic?
- Què has trobat? - No, una referència que...
Fa mesos van punxar el telèfon d'un que es diu Pernal,
que era gerent d'un consorci, em sembla.
A veure si trobo la gravació... "Come on, baby".
Sònia, tens un moment?
Suposant que trobéssim qui ho va fer, o que ell mateix confessés,
ni tan sols en podríem fer pública la seva identitat.
La llei ho prohibeix.
- Hòstia puta, que era un nen! - Ens fem càrrec que ha de ser dif...
Us en feu càrrec?
La Rossy s'acaba de penjar al psiquiàtric.
Al Kevin el van violar i el van assassinar.
I dieu que qui ho va fer té dret que el seu nom no es faci públic?!
Les lleis no les fem nosaltres. Ni tenim els recursos per fer res.
Doncs si vosaltres no hi penseu fer res, algú hauria de fer alguna cosa.
Víctor! Ei!
Ho sento. Només volia parlar amb algú i...
És una putada però no podem fer- hi res.
A més, els casos de desapareguts, l'any 92 no els portàvem els mossos.
- Ah, no? Qui els portava? - La Guàrdia Civil.
O sigui que aquest tio era l'amic del Marc Ramos?
Mm- hm. Van servir junts a l'Iraq. És el que va aportar el vídeo. Sí.
Boxejador, exlegionari i amic del Marc Ramos.
És tot un element, aquest tio.
A veure, a mi em sembla bona persona. I està desesperat, Aitor.
Ja. I si el trobeu, el culpable, què?
Ho comunicarem a la policia.
Sara, ha prescrit. El delicte ha prescrit.
- Bueno, doncs ho farem públic. - A la premsa?
- Sí. - Ja.
Perdona, es que sembla que et molesti que l'ajudi.
Jo només dic que no t'hi has d'implicar tant.
Res més.
Va, sopem i anem al cine o què?
Carinyo, ei, per què no busques una pel·li que estigui bé.
No entenc que un cas com aquest pugui prescriure.
A veure, Miren, els abusos a menors són horrorosos,
però si els delictes prescriuen no és perquè sí,
és per la dificultat de practicar proves exculpatòries
perquè ha passat massa temps.
Ja, però abusar i matar un nen és que ho trobo...
No entenc com això no es pot perseguir tota la vida.
A més, papa, tu em vas dir una vegada
que els nens que pateixen abusos normalment amaguen els fets...
Ja, però és diferent.
I que després quan es fan grans el trauma els impedeix parlar- ne.
És per això que no hauria de prescriure, un delicte així.
Tinc raó o no, Sara?
Eo, Sara?
Què?
Com ha anat el vol? Perfecte.
On vols que et deixi?
A la Floresta. He demanat que airegessin la casa.
Fa massa temps que està tancada.
Ah, me n'oblidava, la conferència de demà l'hem passat a la tarda.
Tot un detall.
- Et fa res que passem per l'hospital? - Ara?
Et vull presentar una persona.
Per cert, he pensat que, ja que ets aquí,
potser t'agradaria recordar... vells temps.
Veig que no has canviat.
Quant feia?
- 6... 7 anys. - Doncs estàs igual.
Què fa la Joana?
Li sap greu no haver- se pogut quedar.
Hauràs de conformar- te amb aquest carcamal.
Quants anys porteu?
La Joana i jo? 23.
Ja em diràs quin és el secret.
Ens acceptem tal com som.
Quants dies seràs a Zuric?
- Una setmana. Depèn. - I no vols que t'hi acompanyi?
És un viatge de negocis.
Segur? No m'enganyes?
M'encanta quan fas veure que estàs gelós.
Ai, deixa, que perdré l'avió.
Porta't bé.
Tu també.
- Sí? - "Carmen?"
Sí.
"Recordes que et vaig dir que tenia més obra a l'estudi?"
"Volia saber si..."
Vaja, que m'agradaria ensenyar- te- la.
No sé. Quan? Aquesta tarda?
No crec... Ho tinc malament.
Espera, deixa que ho miri un moment.
Puc a partir de les 6.
Fins després.
Alícia, anul·la'm la reunió d'aquesta tarda.
Té un tumor allotjat a la sella turca.
Això, associat a diversos problemes amb els factors de la coagulació,
fa que sigui delicat plantejar- se una intervenció.
- Quants anys té? - 9.
Al John Hopkins hem provat una tècnica
que ha donat bons resultats en casos semblants.
El trasllat és inviable.
Potser el Dr. Grau podria... Intervenir- la aquí?
Per què no?
La Fundació Porta- Miró es podria fer càrrec de les despeses.
Dr. Grau, per nosaltres, tenir accés a aquesta tècnica que diu seria...
Estant en joc la vida d'una nena, estic convençut que el Dr. Grau...
comprèn la transcendència de la seva implicació.
Amb una condició: la col·laboració del Dr. Valls i el seu equip mèdic.
- Gràcies. - Salut.
Què significa?
Res.
És ferro.
Estic treballant amb matèries primeres, ferro, fang.
El fang és la matèria més bàsica.
Estem fets de fang. Ho diu la Bíblia.
Ets creient?
Depèn de en què.
- Tens pressa? - No.
- Doncs despulla't. - Perdona?
Et vull dibuixar.
Et penses que em despullaré a la primera de canvi?
Bon soir.
Merci.
Fa gaire que la Joana és la teva...
Marxant?
Gairebé 7 anys.
- Tens fred? - Eh... Una mica.
I com us vau conèixer?
Jo venia dibuixos pels bars de Cadaqués.
La vaig veure en una terrassa.
Li vaig fer un retrat sense permís i l'hi vaig regalar.
Quina sort, no?
Vull dir que aquell gest et va canviar la vida.
Sí, suposo que li he d'estar agraït.
No hi deu haver gaires pintors que venguin tant com tu.
Sóc un bon producte ornamental..., suposo.
I tu?
- Jo, què? - Com és que ets advocada?
Pel meu pare.
També advocat?
Ell era transportista. Ara està jubilat.
És un lluitador de la vella escola.
Comunista de tota la vida.
Volia un fill que fos un defensor dels oprimits,
una espècie d'advocat dels pobres.
I tu li vas fer cas.
Quan tenia 17 anys sonava bé.
Has acabat?
La llum. Hauràs de tornar un altre dia...
- Avez- vous bien dîné? - Excellent, Didier.
Merci, Madame.
Què és això?
No, que els mobles no els portaran fins dilluns o dimarts
i m'he trobat això al carrer i he pensat "mira".
Ara es porta molt el tema palets.
Què passa, nena?
Pretens que dormi damunt d'unes fustes que has trobat al carrer.
Però si són noves. Així no hem d'esperar fins dilluns.
Ha trucat ta germana.
"Cumple" de ton pare. M'ha preguntat si hi anirem. Li he dit que sí.
Doncs m'ho podies haver preguntat abans.
Ai va, tia, si és l'aniversari del teu pare. Quants en fa? 66?
El Pepe és un tio fantàstic. Va, nena.
- Vols parar? - De què?
De dir- me "nena".
Ai, vostè perdoni,
senyora "Alta Executiva d'una Gran Empresa".
Però què fas? Tu has vist les mans que portes?
- Però què collons et passa? - Res, que m'has tacat el vestit.
Quan vau marxar vam estar pensant i...
Total, que vaig trucar a la Guàrdia Civil
i vaig preguntar per l'expedient del Kevin Álvarez.
- I? - S'ha perdut.
Però, com es pot perdre un expedient?
Hm, amiga... Però vaig preguntar qui va portar el cas.
Un sergent...
Fidel Martín.
- A quina comandància està? - A cap. Està retirat.
Però has aconseguit la seva adreça.
Gràcies.
Una sense espuma... i uns cacauets.
Doncs si no t'agrada, vés a una altra banda. Venga, pa'lante!
- Qui el busca? - Ens han dit que el trobaríem aquí.
Ah, sí?
És vostè?
Si han vingut a buscar quartos, ja poden fotre el camp.
Kevin Álvarez.
Kevin?
Han trobat el seu cos.
- Què? - No llegim el diari o què?
Ni miro la tele. I vostè qui collons és?
No te'n recordes de mi?
Perquè jo de tu sí que me'n recordo.
Vostè és el pare del nano.
Faltava poc pels Jocs del 92.
I a Barcelona desapareix un nano que fa bàsquet.
Durant unes setmanes tothom en parlava.
Vam rebre un munt de trucades aportant pistes falses.
Però quan vam saber que el seu pare, vostè, tenia antecedents...
va passar a ser el principal sospitós.
El jutge i les autoritats tenien pressa per tancar el tema.
Però... és que jo no... jo no ho veia clar.
A mi no em colava això del pare.
I a més, l'empleat d'una benzinera va trucar dient
que havia vist un nen que semblava en Kevin amb un home
l'endemà mateix de la seva desaparició.
Però abans que pogués parlar amb ell, em van donar la notícia.
Quina notícia?
La meva dona era de la Seu.
Feia anys que havia demanat el trasllat.
I de cop i volta, me l'havien concedit.
El van apartar del cas.
Jo vaig demanar acabar la investigació,
però ja estaven satisfets amb el culpable.
- I com es deia? - Qui?
El de la benzinera.
Ho dec tenir anotat en una llibreta.
Però s'hauria de buscar.
Ja. Unes dècimes.
No, no, fes- li una mica d'arròs bullit.
Sí, truca'm, truca'm quan arribi el metge. D'acord, gràcies, adéu.
Nois, disculpeu. Tinc el nen amb angines.
Continua.
Repassant el sumari hem trobat una connexió
entre una licitació i unes gravacions autoritzades pel Vallejo.
Aquest és Carles Granell.
Contractista d'obra pública a través de PROMESA,
empresa vinculada a diverses privatitzacions.
La conversa és amb el Josep Pernal, del Departament de Sanitat.
I es refereixen a la Marta Vidal, la tècnica que havia d'emetre l'informe
sobre l'adjudicació de les obres d'ampliació d'un CAP.
"D'acord. Què vol?"
"Res, aquest és el tema."
"Però què li passa a aquesta tia?"
"Que va d'íntegra per la vida."
- "Gilipollas." - "Ja parlaré amb ella."
"Però aquest tema ha d'estar resolt abans de..."
"Sí, sí. Li diré que s'ho miri amb carinyo."
- "Amb carinyo? El que has de fer és agafar- la pels collons, hòstia."
Això és del 6 de gener. I 8 dies més tard...
- "Sí?" - "No, que ja està allò..."
"La vaig agafar pels collons i ara va com una seda."
"Doncs ja t'enviaré algú i si de cas en parleu vosaltres."
"Sí, val, el que vam quedar, no?"
"Sí, clar. Com sempre."
Pensava que no tornaríem a treballar junts.
- No ho he demanat jo. - Ni jo tampoc.
- "Joder", tia. - Què?
Res.
- Escolta... - Mira.
Vas dir que les sabates les hi compraves tu.
Va home va, que són els teus fills, hòstia!
Ja hi vaig jo.
És que sempre fas igual! I què? Què?
Marta Vidal?
Sí.
M'agradaria parlar amb vostè.
Si us plau, acompanyi'm un moment.
Li vaig dir: "No em penso reunir amb tu perquè no tenim res a parlar",
però ell em deia que era per una altra cosa.
Deia: 'anem a prendre'ns un cafè',
però em va començar a parlar del concurs.
Li vaig dir que quan estic valorant obres no parlo amb contractistes.
Llavors ell va treure un document en Excel,
que era clarament documentació interna confidencial.
Com és possible que ell tingués la valoració interna?
Em va dir que l'hi havia passat un bon amic
i que la valoració que jo havia fet de la seva oferta no podia ser.
És més, que ell portava una valoració feta a casa,
per si la volia copiar, va dir.
Li vaig repetir que no podíem ni parlar d'això.
Llavors... ell es va emprenyar i va dir que coneixia molta gent
i que podia destrossar la meva carrera.
Vaig començar a rebre trucades del meu cap:
"ja saps que aquest contractista és amic,
com has pogut fer aquesta valoració sense consultar- me, vas a la teva,
no has fet el que et vaig ordenar."
El que hi havia abans al meu lloc ja l'havien fotut al carrer
per negar- se a signar un informe.
I va canviar la valoració.
Estic divorciada... i tinc dos nens.
Vaig... vaig pensar: "si no ho fas tu, ho farà un altre".
A veure, a veure, a veure. Torna- m'ho a dir, això.
O sigui que em faràs el sopar, ahà,
em ficaràs... al llit
i després em mimaràs, no?
Home, qui s'hi pot negar a això?
Molt bé. Fins després. Adéu.
"El Dr. Joan Grau,
"un dels neurocirurgians més prestigiosos del món,
"ha tornat a casa nostra per participar
"en un cicle de conferències sobre el sistema públic sanitari
organitzat per la Fundació Porta- Miró."
"Segons declaracions del Dr. Grau, el repte és aconseguir
"que un sistema tan beneficiós pel conjunt de la societat
sigui sostenible a llarg termini."
"I per fer- ho, cal abordar les reformes necessàries
que assegurin la viabilitat del model."
"El Dr. Grau ha lloat el sistema..."
Hem estat revisant la situació de PROMESA.
Poc després de l'adjudicació va fer diferents ingressos
a una altra empresa per serveis d'assessoria.
L'altra empresa és Solaris,
que està participada per diverses societats.
Aquí en tinc la documentació.
La cosa és que des de fa unes setmanes
hi figura com a administradora única Carmen Garcia Bofarull.
No li sona?
Carmen Garcia? No.
No.
L'advocada del Marc Ramos.
El mataiaies.
Per molts anys.
Aaai... No calia, maca.
Gràcies.
Tinc el tiquet per si el vols canviar.
I ara.
Aquí tens el meu.
El nostre.
- Un rellotge? - Sí.
No t'agrada.
No, sí, sí, i tant, el que passa que ja en tinc un...
i a més et deu haver costat una fortuna, això.
La pastilla.
- Què t'han dit, els metges? - Res.
Que estic fet una merda.
I el cotxe nou aquest que portes, d'on ha sortit?
Me l'ha posat l'empresa. Com que em passo el dia amunt i avall.
Ja ho pots ben dir. No li veig el pèl, sogre.
No exageris.
Encara no he entès ben bé a què et dediques.
Ja t'ho he explicat. Administro unes societats.
I què fabriquen, aquestes empreses?
De fet, no fabriquen res.
El que fem és assessorar altres empreses i facilitar processos.
Facilitar processos?
Per exemple, en una obra pública.
Nosaltres assessorem empreses que volen entrar en la licitació.
Però... però el teu "jefe" és polític.
Ell pot assessorar empreses?
Bé, de fet no ho fa ell, no.
Ah, els mateixos que es carreguen el sector públic, se n'aprofiten.
No, no, això no és ben bé així.
Doncs... explica- m'ho perquè ho entengui.
Per exemple, amb la crisi cal optimitzar la gestió dels hospitals.
Hi ha serveis que s'han d'externalitzar per abaratir costos.
Com la bugaderia o el càtering. O la mateixa gestió dels hospitals.
Aleshores es fa una licitació
i l'empresa que fa la millor oferta s'ho endú
i així l'erari públic s'estalvia recursos.
Ja, ja.
Ja me la conec, aquesta cançó, ja.
Comencen així i acaben cobrant- te 5 euros
per poder passar la nit al costat d'un familiar malalt.
En determinats moments és comprensible que...
- Què collons ha de ser comprensible? - Va, va, canviem de tema...
Estem parlant de persones, Carmen, no de números!
El tio aquest, el Miró, em sembla que està fotut en cada merder...
I ara resulta que la meva filla treballa per ell.
Prou.
Vaig a buscar el pastís.
Per culpa d'aquesta gent van les coses com van.
Ah, sí? I com van?
- Val més que calli. - No, digues.
Va, digues.
L'altre dia vaig anar d'urgències.
Vaig haver de passar la nit en un passadís
perquè havien tancat una planta.
- Doncs precisament per això es fa... - I ara m'han d'operar a cor obert.
Saps quan? D'aquí a 7 mesos.
Es veu que la llista d'espera arriba a la Plaça Espanya.
Però papa, si és per això, podem anar a una privada.
I una merda.
No siguis tossut. Tenim relació amb diversos centres hospitalaris...
Que no em passa pels collons!
He pencat tota la vida com un burro
i he pagat els meus impostos perquè, ara que necessito que m'operin,
ho facin a la pública, com ha de ser!
Les coses no van així, Carmen:
tinc un problema, jo me'l soluciono i els altres que els bombin.
No es pot fer negoci amb la salut, ni amb l'educació, ni...
No comencis a fotre'm el rotllo.
El rotllo? El rotllo? Aquesta sí que és bona.
Au, va. Té, el teu puto rellotge, no el vull.
- Però Manolo, si és un... - Que no el vull!
Ja tinc el que em va regalar la meva dona quan ens vam casar. Ta mare.
- Anem, Pol. - Va, home, va...
Au, vés, vés, agafa el teu cotxe de "pija"...
i fot el camp, però saps que tinc raó.
Pol, véns o et quedes?
Vinc.
# Moltes fe- li- ci- tats... #
La disciplina teòrica, els corrents teoricoideològics,
explicar la salut dels grups humans,
la pràctica social, amb els seus camps d'acció, i el fet públic
o l'evidència col·lectiva de la salut, són els termes polisèmics
per explicar la salut i els grups humans.
Mentre que, a tot el món, els discapacitats o malalts
tenen els ingressos més baixos.
Mantenir doncs una sanitat pública...
é- és un bé indispensable
per facilitar el... el creixement econòmic,
cosa que no tots els governs entenen.
Resumint, hi ha una relació directa entre una millor sanitat pública
i més desenvolupament econòmic.
Pel que fa a...
els camps d'acció són la gestió de serveis mèdics estatals,
la gestió de polítiques públiques saludables
i una resposta social organitzada.
Moltes gràcies.
La veritat és que el teu pare s'ha passat una mica.
Aquest rotllo d'"obrerete" conscienciat està una mica gagà.
- Però tu també... - Jo què?
- No. Res. - No, no, digues. Jo què?
Que si saps que l'home està sensible no li portis la contrària en tot.
O sigui, que em tracta com una merda i li he de donar la raó.
No, jo no he dit això.
Però ell qui s'ha pensat que és per tractar- me d'aquesta manera?
D'acord, tota la vida putejat i sacrificant- se per nosaltres.
Doncs hauria d'estar content que les coses m'anessin bé.
Si fos un tio, oh, si fos un tio! Tot seria collonut.
Però no, la seva nena no pot guanyar un bon sou,
ha de defensar morts de gana.
O fer de perruquera com ma germana.
I amb orgull de classe. Doncs no senyor.
"Orgull de classe"? Però què t'empatolles?
Que el meu pare és un pesat.
Encara creu en la revolució proletària i aquestes collonades.
No vol que l'ajudi? Doncs molt bé.
Que vagi a la pública, que també la pago jo, amb els meus impostos.
- Nena, no et passis. - Nena, nena, nena...
Ets igual que ell.
Podries haver estat metge, però no: tècnic en autòpsies.
I ara per què et fiques amb mi? A més, què té de dolent?
- A mi m'agrada la meva feina. - Esquarterar morts. Uf, apassionant.
Mira maca, jo almenys faig alguna feina útil.
Què insinues?
Que el teu pare té raó. Que hi ha la gent que penca de veritat,
que serveix cafès, que arregla motos, que salva vides...
i després hi ha aquests que us dediqueu a cobrar comissions
per no se sap ben bé què i a viure de puta mare.
Baixa.
- Estàs de broma? - Que baixis et dic.
- Però com vols que...? - Que baixis del cotxe, hòstia!
Estàs com una cabra!
- Escolta, tu has parlat amb la Miren? - No.
Saps que vol fer psicologia?
No negaré que em fa il·lusió... però, no sé, en fi.
- Estàs bé? - Sí, estic bé.
- Sí? - Sí. - És que et noto, molt callada.
Perdona.
Sí?
"Hola, Sara."
Sara?
Sí.
No esperava veure't.
Jo...
Ha estat un error.
"He de penjar."
No ho crec. Si no volies saber res de mi, per què has vingut?
Mira, pensa el que vulguis.
Però no ens tornarem a veure.
I no em tornis a trucar. Mai més. Em sents? Mai més.
Què, amb qui parlaves?
Aaa... amb una persona.
- Amb una persona? - Amb ningú.
- I per què parlaves tan fluixet? - Què és això? Un interrogatori ara?
- Què et passa? - No em passa res.
Era una pregunta.I t'he contestat.
No ho sé. Pensava que... que ens ho podíem explicar tot.
Que teníem confiança l'un en l'altre.
Doncs mira, no. Tot, no.
Disculpa, havia de fer una trucada.
No pateixis.
Així, què et sembla la proposta?
Dirigir un hospital pediàtric de referència mundial a Catalunya.
Sona bé. I el finançament?
Seria un centre concertat.
Grans empreses del sector volen participar en el projecte.
La resta, l'hi posarien les diferents administracions.
I si al capdavant hi ha una figura amb el teu prestigi,
no sé quins arguments podrà trobar ningú per oposar- s'hi.
Ja estic per vosaltres.
Avui no ha vingut, la Joana?
Pobreta, ha anat a portar diners a Suïssa.
Veus que bé? Els senyors ja s'han decidit?
- Sí. Jo ja sé el que vull. - Gràcies.
"Sara..."
"Si no volies saber res de mi, per què has vingut?"
"No esperava veure't."
Hòstia...
www.subtitulamos.tv
Jugar als escacs és com explicar una història.
Ja està.
Has de deixar de pensar en el que tens i preguntar- te què vols.
Poden passar mesos, anys...
però tard o d'hora acabem agafant els culpables.
En aquesta fase de la partida,
el rei pateix les primeres amenaces serioses.
Hòstia!