S'estan omplint les butxaques. Tinc proves...
- Necessito veure tot això que diu que té. - Està en un lloc segur.
Miri, sóc el jutge que porta la investigació. Jo sóc el lloc segur.
Acabo de parlar amb el Vallejo. Té alguna cosa.
El meu client creu que es pot trobar la forma d'evitar que això es faci públic.
Aquestes coses demanarien un gest per part seva.
Han penjat un vídeo teu en un diari digital.
T'asseguro que ningú impedirà que tanqui la instrucció.
És urgent?
- Per què vol fer- li classes a la Lia? - A mi m'encanten les criatures.
Abans de moure una peça, recorda sempre aquestes tres paraules:
observo..., penso...
i actuo.
S'ha assabentat de la mort del jutge Vallejo?
Una tragèdia.
La nostra confiança en la justícia és... absoluta.
Comencem?
Aquí la tenim.
Ei, ei, ei, tios, i si passem de tot?
Ara et fas enrere?
Si està tancada és per alguna cosa.
Alicates.
- Ei, jo m'estic "jinyant", eh. - Ets un cagat.
Eh. Vam dir que ho faríem, no?
Ho petarem a YouTube.
És un laberint. Cap a on anem?
Cap allà.
- Uau! - Mola, eh?
A l'insti fliparan quan ho vegin.
- Què ha sigut, això? - No res, quatre pedres.
Què fas?
Va, tio, no siguis cagat, va anem- ho a mirar!
- Ni de conya, jo no hi entro. - Jo també passo.
Cagats.
Dani, tio!
"Joder".
- "Joder"! - Què passa?
Això és molt estret!
Espereu..., per aquí hi ha una sala.
www.subtitulamos.tv
La Vivancos està més bona que el pa, és antipàtica com ella sola...
i té una mala hòstia bastant considerable.
En condicions normals em posaria a cent. Però ara...
Però ara tens nòvia i no tens ulls per cap altra.
Doncs sí, doncs sí, sííí.
Què passa?
Sempre dieu que els homes no tenim sentiments però...
em sap greu comunicar- vos que esteu molt, però molt equivocades.
L'home és romàntic per naturalesa.
- És la dona, la que calcula riscos. - Això no t'ho creus ni tu.
Romeu i Julieta: qui s'enfila pel balcó? Ell!
Qui s'ha de batre a espasa? Ell!
I què fa ella? Doncs res. Res! Està allà al balcó!
Esperant...
Com totes,
l'únic que vol és veure que Romeu...
és capaç de fer qualsevol cosa per ella.
La teva nòvia ja coneix aquestes teories?
No, em mataria.
La veritat és que no feu gaire l'un per l'altre.
- Per què no? - No ho sé.
Mai m'hauria pensat que acabaríeu junts, vosaltres dos.
Ai, amiga! El cor és així.
I si la coneguessis no diries que no estem fets l'un per l'altre.
Doncs convideu- nos al pis.
Val. Sí, clar. Quan acabi de pintar i ens portin els mobles,
véns tu amb la xurri i fem un soparet de parelles.
Molt parlar però després res de res.Com tots els homes.
Fàtima. Aquí.
Estenosi coronària de l'artèria descendent anterior
que li ha causat un infart agut de miocardi.
A confirmar a histopatologia. I la Vivancos on s'ha ficat?
Ha marxat a un aixecament a la quinta hòstia.
Hola, sóc Eva Vivancos, la nova antropòloga forense de Barcelona.
Enric Gabaldós. Forense de Vilanova. Gràcies per venir.
Encantada.
El cos l'han trobat uns nanos. La cova està segellada de fa anys.
Els xavals volien penjar un vídeo a internet.
- I s'han trobat amb una sorpresa. - I el cos aquest...?
Probablement és d'un espeleòleg que es va perdre vés a saber quan.
- Rellisca? - Sí, compte.
Devia caure d'allà a dalt.
I no va poder tornar a pujar, ni demanar ajuda.
L'entrada de la cova porta anys segellada
per perill d'esllavissades.
No sé... Si era espeleòleg potser va entrar per un altre accés.
Aquí hi ha rutes per tot arreu.
No sembla que hi hagi cap ruta allà dalt.
Segurament es va perdre i no va saber sortir.
Porta sandàlies.
No hi ha llanterna a la vista,
ni casc,
ni equip d'espeleologia.
I té... una ferida al cap.
Potser se la va fer en caure... O en una esllavissada.
Això ja ho veurem.
- L'has vist? Saps on ha anat? - Sí! Vine, corre, vine!
- M'ho diràs? - Després.
Quan és després?
Després és després.
Eh, tu! David, va, home, deixa- la!
Apuja't els pantalons, home!
Rosalia, estàs bé?
De veritat!
Ei, deixeu- me. Si no estava fent res!
No he fet res, jo!
Vinga, David, va.
Tira.
Vull una pastilleta, vull una pastilleta...
Com a substituta ordinària del jutjat
et correspondria l'adjudicació dels casos del Vallejo.
Provisionalment.
Que no sé si t'ho havia comentat, que el Vallejo i jo havíem parlat
d'unificar les instruccions, la seva i la meva.
- Del cas Gangrena. - No me n'havia dit res.
- Per què m'ho havia d'haver dit? - No, per res, però ho teníem parlat.
Unificar actuacions ens permetria avançar en la instrucció.
- I ara que ell no hi és... - Per mi, cap problema.
Quan rebi la documentació, te la passo.
- Gràcies, Olga. - Adéu.
Tot i el nou rumb que pot agafar el cas,
el bufet ha elaborat una proposta
per reestructurar totes les accions de les diverses societats.
Això implicarà la creació de noves societats instrumentals
que controlaríem des d'una empresa matriu: Solaris.
L'objectiu és fer encara més opacs
els vincles entre les diverses societats
i evitar així que ningú les pugui relacionar.
El tema és posar- hi una persona de confiança al capdavant.
L'administrador únic de Solaris.
Correcte. Però Solaris seguiria vinculada a PlusMerc, AZexport,
Promann, DTwisterCo i les altres.
- Un home de palla. - No només.
Ens cal algú que porti les seves coses i que, donat el cas,
pugui defensar els seus interessos.
I qui seria aquesta persona de "confiança"?
- Una persona de la casa. - El seu currículum.
No és massa jove? I tampoc té gaire experiència.
Fa 6 mesos que la tenim en pràctiques i és la persona ideal.
Treballa bé, no fa masses preguntes
i té ganes de menjar- se el món.
Abans la vull conèixer.
Carinyo?
Ei, no t'he sentit arribar.
Pol, no t'ho creuràs.
Què?
Amb el Martí Miró.
El Martí Miró? L'exconseller?
Necessiten una advocada que els hi porti les coses.
I els del bufet han pensat en tu.
Què?
Res.
No, ja sé el que penses: "fa 6 mesos que treballes al despatx
i volen que siguis administradora d'unes quantes empreses?"
- Jo no he dit res. - Però creus que no ho puc fer.
No. És clar que sí.
El cas és que... T'han dit quant cobraries?
M'han dit que m'apujarien el sou i que tindria comissions.
- Ja comencem. - Què?
Amb les comissions. A tu el que t'interessa és un sou fix cada mes.
Com jo. Res de comissions ni hòsties. Trinco- trinco.
Aquests s'aprofitaran de tu,
ja ho veuràs, et faran treballar com una boja
i les comissions aquestes a veure si arribaran.
Escolta,
li has dit al propietari que aquesta instal·lació està feta una merda?
L'hi he dit, però passa de tot. Entens?
- Què tal, com t'ha anat? - Molt bé i a tu?
- Com ha anat el judici? - Molt bé, s'ha suspès.
Però a que no saps a qui m'he trobat quan sortia?
No.
No vols saber- ho?
Va, endevina- ho.
Aitor...
- L'Andreu Rubio. - Ai... Com està?
Bé, bé. Fent classes a la uni.
Es veu que ha estat parlant amb els del departament
i es veu que aquest mes per fi nomenaran el nou director.
Després d'un any, ja aniria sent hora, no?
Potser no és casualitat que hagin deixat passar tant temps, no?
Aitor, no tindria sentit que em nomenessin a mi.
Ah no? I qui millor que tu?
- L'Eva, per exemple. - La Vivancos? Vaaaa...
Sí, sí, és jove, està preparada... En un any s'ha fet l'estrella.
No, tu sí que estàs preparada!
Escolta'm, tothom t'adora: l'Andreu t'adora, jo t'adoro.
Mira, és que ja ho estic veient: Doctora Sara Grau,
la nova Directora de l'Institut de Medicina Legal de Catalunya...
Va, que sí...
Mira, deuen ser els del departament,
que truquen per dir- me que m'han ofert el càrrec.
El Lluís.
- "Sí?" - Hola, Sara.
"Què vols?"
Han dit que sí.
I el preu?
"El que havíem acordat."
- Però volen signar demà. - Demà?
"Sí. El notari ens ha citat a les 5."
Demà jo no puc.
Vés- hi tu i jo hi aniré un altre dia.
"Sara. Hi hem d'anar tots dos."
És que a mi no em va bé demà.
"Si no és demà, demà passat."
"Però no ho allarguem massa. Costarà trobar un comprador."
Potser podríem quedar tu i jo. Anem a dinar i parlem...
Mira, mira, és igual. Ja m'ho muntaré. Com més aviat millor.
Sí, és clar. Com més aviat millor, sí.
"Quedem demà a les 5?"
- Si vols que et reculli... - "No, no cal."
Sara...
Què?
Res.
- Vols que t'hi acompanyi? - No.
- Segur? - Segur.
Té objectes a les butxaques.
Dos duros i una moneda de 25 pessetes.
Unes claus...
I...
això.
Què és?
Ni puta idea.
Hauria estat massa demanar
una cartera amb un carnet d'identitat ben maco.
Anem a veure qui ets.
És un baró. Edat per determinar.
Per les dents diria que no té més de 20 anys.
Eva, mira això.
Una placa. Al fèmur.
I aquí hi ha unes marques.
"Joder".
Sembla com si tingués erosions als genitals
i a la zona anterior de les cuixes.
I aquí... és com si tingués...
sugil·lacions al coll.
Probablement...
van abusar d'ell.
I l'altra... per aquí.
Gràcies.
D'acord, gràcies. Adéu.
N'estàs segur?
Tu em veus a mi amb cara de buscar- me problemes perquè sí?
- Qui t'ho ha dit? - Ell mateix. Dies abans de morir.
El Vallejo en persona et va dir que no es refiava del jutge Canals?
El Vallejo no es refiava de ningú.
El que està clar és que no volia passar- li el sumari al Canals,
- i no em preguntis per què. - Doncs per què collons el Canals em va dir...?
Fa temps que li va al darrere. Però el cas és teu, si el vols, és clar.
Això què vol dir? Que m'he de quedar tots els casos del Vallejo?
- Només temporalment. - Només em faltaria això.
Què passa? Tens molta feina?
Sí. Des que vaig adoptar el Samu vaig de bòlit.
Benvinguda al club. Quin temps té?
En farà 6. Però necessita molta atenció, s'està adaptant i...
passo, passo, passo de tenir problemes amb el Canals.
El Vallejo havia trobat un testimoni.
I estava a punt d'aportar proves.
Ell hauria volgut que algú com tu continués la seva feina.
Tu fes una ullada al sumari. És l'única cosa que et demano.
Si et plau.
Ai, no sé...
Fes- me alguna cosa que se'm vegin més els ulls.
Tu no pateixis que et deixaré guapíssima.
Tot anirà bé. Tu tranquil·la. T'agafaran.
I si no, no passa res. Hi ha altres coses més importants que la feina.
Què tal amb el Pol?
El pobre es passa el dia rascant parets.
És un sol. Has parlat últimament amb el papa?
Fa dies que no. Vaig de cul.
Torna a estar patxutxo. Li han de tornar a fer proves.
Tota la vida pencant sense demanar mai la baixa,
i ara que es jubila li surten tots els mals.
Què et semblaria... una coseta així?
Perfecte.
Doncs vés a la prova i destrossa'ls. Hm?
I després truca al pare, que el faràs content.
Sembla que tindrem nou director aviat.
Alguna cosa he sentit.
Estaria bé, no?, que nomenessin una dona, una directora.
Doncs sí, ja aniria sent hora, la veritat.
Tu series perfecta.
Tu també.
- M'ajudes a treure'l? - Sí.
Mira, la placa del fèmur.
Després n'apuntaré la referència.
Mira, Eva.
Només té un forat petit com una moneda.
Això no s'ho va fer quan va caure a la cova.
- No, això vol dir que... - Que algú el va matar i el va deixar allà.
Bon dia.
Hola, fill.
Oh, que guapo!
Recordi que ha de prendre la medicació.
Sí, sí.
Ernest...
Vaaa.
Au, que anirem a la platja. Vols?
Ja sé què estàs pensant:
"Per què jo si només porto 6 mesos treballant amb ells?".
És el mateix que vaig preguntar jo quan em van donar el teu nom.
Però em vaig fixar en una cosa del teu currículum
que em va cridar l'atenció.
No devia ser fàcil defensar un home que va matar tantes dones.
- El Marc Ramos era el meu client. - Sabies que era culpable?
Pensava que era innocent.
I si haguessis sabut que havia comès tots aquells crims...
- L'hauries defensat igualment? - Tothom té dret a un advocat.
Aquí no hauràs de defensar cap assassí.
Aquí només tractaràs amb empresaris i polítics.
Què hauria de fer exactament?
Ja saps com funcionen les coses al sector públic.
Els emprenedors no poden tirar endavant determinats projectes
perquè es troben amb massa traves legals
i abans no es pren una decisió s'ha de moure una muntanya de paperassa:
impresos, permisos, certificats...
El que fem nosaltres és agilitzar aquests processos.
"Agilitzar"?
Ajudem determinades empreses a aconseguir allò que volen.
Com una mena d'intermediaris.
Diguem- ne que fem que passin coses. Coses beneficioses per tothom.
Però, precisament per les connexions polítiques del meu marit,
algú podria interpretar que algunes d'aquestes operacions
estan al límit de la legalitat.
Per això necessitem algú que ens ajudi a fer aquestes gestions
de manera que ningú pugui dir mai que ens hem saltat la llei.
Entens el que t'estic dient?
Entraries a treballar directament per nosaltres.
I hauries de deixar el bufet, almenys oficialment.
- Això no és cap problema, però, on...? - Un moment.
Alícia.
Alícia, et presento la Carmen Garcia.
Hola.
Carmen, aquesta és l'Alícia. Seria la teva secretària.
Acompanya'm.
T'han enviat el contracte?
- L'he deixat sobre la taula. - Molt bé. Endavant.
T'agrada?
Sí, sí.
Les condicions econòmiques les tens al contracte.
Llegeix- lo amb calma,
i pensa que hi ha molta gent que li agradaria estar en el teu lloc.
Benvinguda.
I això?
La targeta d'empresa. Per qualsevol despesa derivada de la teva feina.
Gràcies.
La unió entre les epífisis i les diàfisis
de fèmur, tíbia i peroné no estan tancades.
Cresta ilíaca, anells vertebrals?
- No. - Tampoc.
Epífisi distal d'húmer i epífisi proximal de radi, tampoc.
Carp,
dits del peu
i l'acetàbul del coxal, tampoc.
Què?
Marxo a la notaria. Alguna novetat?
- Era un menor. - D'entre 8 i 15 anys.
- Això ho hem d'acotar, eh? - Només ens queda això.
Ernest, fill...
On ets?
És mentida...
Tot és mentida.
No ho entens?
Pren- te això, eh?
Vaig a pagar.
S'hauran d'esperar una mica.
Els compradors han trucat fa 10 minuts dient que arribaven tard.
De seguida que arribin, els aviso.
Hola.
Què tal?
M'han dit que encara no han arribat els compradors.
No.
On hem de seure?
El normal és... els compradors a una banda i els venedors a l'altra,
i el notari al cap de taula.
Aquí?
Sí. Aquí està bé.
Qui són, els compradors?
Un matrimoni d'aquí, de Barcelona.
Ja.
Tenen un fill petit.
Molt bé.
Com estàs?
Bé.
Vaig parlar amb ells, amb el matrimoni.
Han vingut quatre vegades a veure la casa. Els agrada molt.
La disposició... tot. Jo els vaig dir que vas ser tu qui la va pensar.
Això no és veritat, Lluís. Vam ser els dos.
No, més tu que jo.
Em sap una mica de greu haver- la de vendre.
És el millor que podem fer.
Sí, ja ho sé.
- Què tal, la feina? - Bé. I tu?
Bé. Treballo en una empresa farmacèutica. Fent... el de sempre.
Molt bé.
El nen, el fill, es va tornar boig amb la piscina.
Es volia banyar allà mateix.
És que és la gràcia de la casa, la piscina.
Sí.
He demanat que ens facin dos xecs, un a nom teu i un a nom meu.
Perfecte.
Així avui ja ho tindrem tot fet.
Fantàstic.
Vendrem la casa i ja no tindrem res a mitges.
Res compartit. A part del temps. I dels records.
Lluís...
És veritat. Els records sempre els tindrem, Sara.
Sí, els records... són difícils d'esborrar.
- També vam tenir bons moments. - Lluís, vam tenir el que vam tenir.
- Deixem- ho aquí. - Sara...
Bon dia.
- Bon dia. - El senyor Forés i la senyora Grau.
Doncs ja hi som tots.
Els compradors poden seure aquí.
Si em volen donar els seus DNIs, sisplau.
- Hola. - Hola.
Fins la setmana que ve, fill.
- Adéu. - Adéu.
Rosalia, on vas?
A resar.
No has entès que el camí no és fàcil...
Moltes gràcies.
- Sara. - Què?
Si no vols, no l'hem de vendre.
Què estàs dient? És clar que l'hem de vendre.
Perdonin.
Sara, abans... abans parlàvem dels records.
Jo... sé que al final em vaig tornar boig...
em vaig tornar boig,
i he tingut tot aquest temps per adonar- me del que vaig fer,
del que vaig perdre.
Et juro que no era jo.
No era jo.
I faria el que fos, em sents, el que fos...
A tu t'encantava aquesta casa, encara som a temps de...
de tornar- la a omplir, de...
Moltes gràcies.
Lluís Forés... i Sara Grau.
Aquí hi ha totes les claus.
"Carmen, la visita que esperaves."
- Fes- lo passar. - "Necessites alguna cosa més?"
No, això és tot per avui. Gràcies.
Nena!
Aquest és el teu...?
A tu què et sembla?
Però si és més gran que el nostre pis!
"Joder"!
I la secre?
- Vols que et digui quant cobraré? - Sí.
- Comissions a part? - Em fa vergonya i tot.
Sí...
O sigui, no pot ser... No pot ser que cobris això de la nit al dia.
Vols fer el favor?
A la teva nòvia li ofereixen la feina de la seva vida
i tu li vols amargar el dia? Ah, no!
Què fas?
Celebrar que comencem una nova vida.
S'ha acabat rascar parets i sopar cada dia del xino de la cantonada.
- Què passa? A mi m'agrada el xino. - I això? Això també t'agrada?
Ernest, a dormir.
David!
Obre!
David!!
Obre!
Obre!!!
- Bon dia. - Bon dia, carinyo.
- Què tal? - Bé.
- No vas venir a dormir ahir a la nit. - No estava d'humor.
- Et vaig trucar. - Ho sé. Perdona, el tenia en silenci.
I què tal? Com va anar amb el teu...?
Va ser... estrany.
El mirava i no em podia creure tots els anys que ell i jo... Saps?
- Ai, no sé. - Ja.
He estat fent números.
Això és el que em quedarà després de cancel·lar la hipoteca.
60.000. No està malament.
- No! El Lluís és un bon venedor, això sí que ho té. - Deu n'hi dó!
Doncs ara que ja ets una potentada podem fer plans de futur.
Plans?
Sí, he estat pensant que... si em venc el meu pis,
amb aquests diners i una mica d'hipoteca doncs,
podem tenir un pis més gran. Casa nostra.
- Un moment, un moment. - On vas?
Un moment...
No té sentit que visquem cadascú a casa seva.
Eh. Va. Per què no ens deixem d'històries?
- Perquè així ja estem bé. - Dormim gairebé totes les nits junts.
Ja, però a mi m'agrada saber que tinc el meu espai i que tu tens el teu.
- Sara, a veure... - És que no vull tornar a repetir...
- És que no s'ha de repetir. - Ei, Aitor, així estem bé.
I per què fas números, si es pot saber.
Perquè el propietari del pis
fa uns mesos em va oferir de comprar- lo a un bon preu.
I ara podria donar- li una bona entrada.
- I com és que no m'ho vas dir? - T'ho estic dient ara.
Ara que ja ho has decidit. Perquè ja ho has decidit.
Ei, va, va...
Estem bé. Hm?
He de marxar. Hm?
- Tanco la porta? - No.
Olga, perdona.
Sé que no és el moment, però aquest matí he parlat amb la degana...
i m'ha comentat que t'havies quedat el cas Gangrena.
Li he dit que evidentment es tractava d'un error.
- Que tu i jo estàvem d'acord... - Tens raó. Ara no és el moment.
Potser no em vaig explicar prou bé.
Et vas explicar perfectament.
Però no he trobat motius per la inhibició
i l'acumulació del cas a la teva causa.
Per tant, no ho penso fer.
Perdona.
És un diamant que encara està per polir.
Però he vist com li brillaven els ulls quan ha vist el despatx.
Farà qualsevol cosa que li demanem.
Perdona.
- Canals. Sí.
Olga Comas?
Però què collons m'estàs dient?
D'acord. En parlem més tard.
- Inútil... - Què passa?
La jutge Comas. Et sona?
- S'ha quedat el cas Gangrena. - A qui truques?
Vull saber- ho tot sobre aquesta tia:
si és infidel, bollera o si té un fill secret.
Si té algun punt negre, un "pufo", alguna taca; qualsevol cosa.
Galán...
El van ingressar fa 15 anys per una esquizofrènia paranoide.
Fa dos mesos el jutge va autoritzar sortides controlades.
Sospitem que en aquestes sortides ha deixat de prendre la medicació
i que això ha alterat el seu comportament.
Ja. A l'informe posa que va matar la seva dona, també.
Sí. A ganivetades. 22. I es va menjar les seves vísceres.
Quan el van ingressar va dir que no recordava res
i va estar dos anys sense parlar amb ningú.
La fractura de la calota
podria ser compatible amb la que causaria una bala.
Però clar, no hi ha cap projectil a l'interior del crani,
ni tampoc hi ha orifici de sortida.
I amb un martell?
Pot ser. Ho haurem de comprovar.
Els regalaven amb aquestes bosses de patates a l'any 92.
Mesos abans de les olimpíades van començar a treure tot de souvenirs
amb símbols olímpics.
Globus, "tazos", i xorrades d'aquestes.
Creus que el podreu identificar?
25 anys són molts anys. I pràcticament no en sabem res més.
Ja.
Quan tingui alguna cosa us la faig arribar perquè hi digueu la vostra.
Gràcies, Sònia.
Necessito creuar dades amb la Policia Nacional i la Guàrdia Civil.
Busquem casos sense resoldre de nens d'entre 8 i 15 anys
desapareguts els anys 91- 92.
Ernest...
Ernest, miri'm.
Em dic Aitor Otxoa.
Sóc psiquiatra forense. Sap què vol dir, això?
Fa maaal.
Doncs no es mogui. No es mogui.
- Té fred? - Ssí...
Vol que anem a un altre lloc més agradable?
Ssí...
Expliqui'm què ha passat i així el portaran a un altre lloc.
Eee... Amb la Rosalia?
La Rosalia?
Ssí... La meva dona.
La seva dona és morta.
La meva... altra dona.
- S'ha tornat a casar? - Ssí.
Amb la Rosalia.
I la Rosalia viu aquí?
- I qui els va casar? - Nosaltres. En secret.
I no ho sabia ningú més.
Només ell.
Qui és ell?
Ho sap tot.
Està parlant de l'home que ha mort?
El... el David Borràs.
Sí...
Tot bé... tot bé...
Està aquííí... eeell...
Ens està miraaant...
Qui ens està mirant, Ernest?
Amb qui parlava?
Se n'ha anat... se n'ha anat... se n'ha anat...
se n'ha anat... se n'ha anat... se n'ha anat... se n'ha anat...
Si m'acosto m'ho dirà fluixet a l'orella perquè no ens senti?
Qui és ell?
El dimoni.
Des de quan parla amb el dimoni?
Des de sempre.
- De nen ja el sentia? - Sssí..., em venia a veure...
I què li deia?
Que fes coses.
I les feia?
S- sí...
També li va dir que... que matés la seva dona?
Ssí...
- La seva primera dona, vull dir. - Ssí.
Quan vaig venir aquí... se'n va anar.
Però va arribar...
aquell... aquell...
i... i aleshores va tornar.
Vol dir el David Borràs?
S- sí.
Ernest, per què l'ha matat?
Enganyava la Rosalia.
Li feia coses.
Quines coses?
Va desaparèixer el 20 de maig de 1992 i tenia 10 anys.
Haurem de buscar algun familiar per fer la prova de l'ADN
i confirmar- ho, però podria ser ell.
No ho entén? Li feia creure que ho sabia!
I amb això... i amb això... amb això se n'aprofitava.
Tranquil·litzi's, sisplau, Ernest. Tranquil.
Tranquil.
Què sabia, sabia què?
On era.
On era, qui?
El seu... fill.
Portava una placa al fèmur. Potser amb això...
Se la va trencar jugant a bàsquet.
I estava pendent que l'hi retiressin.
Encaixa.
Kevin Álvarez.
Li feia creure... que sabia... on era el nano.
Però era mentida... era mentida...
Però la Rosalia s'ho creia.
S'ho creia..., s'ho creia...!
Però tot... tot era mentida... mentida.
Sap per què?
Perquè al Kevin...
se'l va emportar el dimoooni.
El dimoni!
Keeevin...
No els pots deixar mai sols, els nens.
Sobre el testimoni 17. Tu saps qui és?
Vostè no sap com funciona aquesta gent. Poden fer el que vulguin.
Aquest tema ja no es portarà des d'aquí.
Carmen, t'he de presentar un munt de gent.
És... el meu regal... per tu.
"Benet, sóc jo. Tinc un encàrrec urgent per tu."
www.subtitulamos.tv