No entenc per què em teniu aquí tancat.
- Ja ho entendràs. - El tenim. Cregui'm.
El primer és comparar l'ADN amb la mostra de les ungles de la Mercè Pàmies.
- On vols anar? - A Andorra.
Un regal bo que em fas i m'ha de durar dos dies. ¡Por aquí, chaval!
No necessito un advocat per res.
- Si m'han d'interrogar, que ho facin. - Vostè mana.
- Tinc testimonis que l'han reconegut. - Es deuen haver equivocat.
- Li farem unes proves d'ADN. - És vostè innocent?
Esclar que sóc innocent.
- No era cap d'aquests. - Segur?
M'has robat!!!
- Què passa? - Deixa- la!
A la joieria sabran qui l'ha comprat. Tenen registre.
Fermí Cases. És el jutge. El que li van matar la dona en pla bèstia.
- Van trobar a faltar un anell. - Porto 50.000 euros a sobre.
- T'estima. - Jo també l'estimo.
Però no de la mateixa manera.
La seva mostra d'ADN no concorda amb el que van trobar al lloc dels fets.
Vols que anem a sopar junts?
Ja ho he explicat... L'anell, me'l vaig trobar al carrer.
A quin carrer?
Jo què sé, a un del Xino. Si anava "cego".
Tinc cara de "gilipollas"?
És una pregunta?
Aquest tio és idiota!
- Un cafè? - "Carajillo" pot ser?
A mi em sembla que no te n'adones del merder on t'has ficat.
Li has regalat a la teva nòvia un anell robat a una dona assassinada.
- Ja he dit que l'anell... - Que te'l vas trobar, sí.
Quina sort, oi? Vols que et digui què penso?
Que vas matar- la... com a les altres,
perquè sí, perquè ets un sonat que disfruta matant iaies,
però vas veure l'anell i vas pensar "mira, per la meva nena".
Jo no he mort mai ningú.
Doncs no em tornis a dir que te'l vas trobar
perquè et juro que et fotrem de merda fins al coll!
D'on ha sortit el puto anell? !
Vaaale... Vaaale...
El vaig comprar.
En què quedem? El vas comprar o te'l vas trobar?
- Que el vaig comprar, hòstia! - A qui?
- A un moro. A la Plaça Reial. - Com es diu?
Mohamed, jo què sé! No el conec! Me'l vaig trobar i me'l va vendre.
- Per quant? - Per 100 euros.
Que et donin pel sac. Saps quant val l'anell?
- Jo? Ni puta idea. - Hòstia puta.
- Com te la vas fer? - El què?
- L'esgarrapada aquesta que tens. - Ah. Això? La Wendy.
Quan diries que se la va fer, Toni?
10 dies? Hòstia, coincideix amb les dates.
Aquella pobra dona es va defensar com va poder.
A ella no li va servir de gaire, però a nosaltres sí,
perquè van quedar restes orgàniques a les seves ungles.
Saps què vol dir això?
Que tenim l'ADN del tio que se la va carregar.
El teu ADN.
Ei, ei, un moment, eh.
Tranquil, Fajardo. Si ens has dit la veritat, no has de tenir por.
- Vull un advocat. - I tant.
- Sònia. - Què?
Així no es fan les coses.
Només volia veure quina cara feia amb lo de l'ADN. I ja ho has vist.
T'ha tornat a trucar, el Lluís?
No. Però tard o d'hora l'hauré de trucar...
perquè encara tinc coses a casa... seva.
Per què no t'esperes que la Miren i jo tornem del País Basc?
Vull dir... Són un parell de dies,
tens prou roba com per quedar- te un parell de dies. Sí o no?
Sí.
- Sí? - Que sí.
- Doncs ja està. - Vale.
Aquí...
Aitor...
Ahir no podia dormir...
i vaig estar parlant amb la Miren.
Ahir a la nit?
Sí. I em va dir que...
El tabac,
que tu m'havies comprat un tabac, un paquet vull dir. Que gràcies.
- Hola, parella. - Ei.
Has avisat a l'insti que demà no vas a classe?
- A la feina també és tan pesat? - No, és més pesat a la feina!
- Qui? Jo? - Perdona...
Míster Control, què tenim per sopar?
No, no, avui no hi ha res per sopar,
perquè Míster Control us convida a sopar a un italià.
Convido jo.
No. És que el mascle que porto a dins no m'ho permet.
I la meva femella...
Per favore, questa notte le tre menjar in un italiani.
- Basta, basta, io voglio pagare... - Això ho fa perquè ets tu, eh!
Perquè normalment no fa aquestes coses. O no?
Va... eee...
Andiamo, andiamo...
Vale. La meva... Espera, que agafo la bossa.
Estic acollonida pel que li pugui passar.
I què vols que li passi? Per quatre nates...
- Vamos a ver, Wendy... - Em fas mal.
"Capici"?
Però tu t'imagines el Fajardo saltant d'una casa a una altra?
Tu l'has vist bé aquest tio? Aquest tio està més cascat que jo.
El tema de l'anell no s'aguanta. I té una esgarrapada a la cara.
Però, a veure, no té cap tatuatge al braç.
No, però potser era una taca i algú es va pensar jo què sé...
- Tampoc va pelat - Portava gorra.
- Ni calça un 45. - Un 44.
Potser portava unes vambes que li venien grans.
El tal Ramos sí que semblava el nostre home:
alt, fort, pelat, esportista, amb un passat obscur,
amb un tatuatge al braç i almenys coneixia una de les víctimes.
I com deia la teva amigueta forense, li agraden els jocs al llit.
I a qui no? L'ADN no coincidia, nen. Punt i final.
- El Fajardo és l'home. - Alguna cosa no em quadra.
- I què fem? - No ho sé.
Revisar diligències, declaracions, antecedents, el que sigui...
però se'ns escapen coses, Sònia.
- Jo ja tinc una ordre de registre. - Què? Què hi posarem?
A mi una amanida i a aquest uns botifarrons amb ceba.
- Sí, i el meu colesterol, què? - No siguis marica.
Per què tanta pressa?
A casa m'esperen.
Llàstima.
Et puc fer una pregunta?
Aquesta forense, la que t'ha denunciat... Qui és?
Una boja que vaig conèixer en un bar.
I també vau acabar en una habitació d'hotel.
Ens vam veure un parell de vegades.
Jo ja en vaig tenir prou, però ella es veu que no.
I ho fas sovint, això de lligar- te desconegudes pels bars?
Què passa? Estàs gelosa o què?
Ets un home estrany. Fas una mica de por i tot.
Vols que t'expliqui els meus secrets?
M'encantaria.
Veiem- nos un altre dia.
Pensava que eres dels que no volen complicar- se la vida.
Ho sóc.
Em trucaràs?
Més aviat del que et penses.
És només que em sap greu deixar- te sola.
Aneu- hi, no t'ho pensis més.
A més, a la Miren li fa molta il·lusió conèixer els seus avis.
Ja ho sé.
A més, tindré la casa per mi tota sola.
D'acord.
- Va, Miren! - Què, marxem?
Com que marxem? Escolta, que ens en anem 3 dies, què és això?
- Digue- li que no sigui tan plasta. - Eh, jo no sóc plasta.
Sí que ets plasta! Va, tira...
- Veus com hi cap! - Ja està.
- Passa- t'ho molt bé. - Igualment.
- Va. - Posa't el cinturó.
- Que sí... - Sí.
Eee... Ja saps que si s'apaga la caldera...
Passa, passa que faré tard a la feina. Passa.
Està bé.
- Adéu. - Adéu.
- Per què no vols anar al col·le? - Diu que es troba malament.
Puc parlar amb el meu fill o no?
Adrià, per què no vols anar al col·le?
T'estic parlant. No em diguis mentides perquè m'emprenyaré, eh.
Va, deixa'l.
Que no t'hi fiquis, mama! Fot el camp!
Que sé que estàs escoltant, que fotis el camp! O no m'has sentit?
Adrià, per què has plorat?
Els nens es fiquen amb mi. Em diuen "el fill del Mataiaies".
I ahir em volien posar una bossa al cap.
- L'hi has dit a la mestra? - No. M'hi vaig barallar.
- Mal fet. - Si sempre em dius que em defensi...
Deixa't estar... La propera vegada l'hi dius a la mestra.
- Però si em diran que sóc un xivato. - Que diguin el que vulguin.
Però és que tinc por...
Doncs te la menges, la por, fill.
Però sense que se n'adonin, perquè si no estàs perdut, eh!
Eh?
Okay?
A vestir- se!
I després de parlar- ne amb els metges,
el més prudent serà que deixi la feina el mes que ve.
Et prejubiles.
Em sembla increïble. Però... però sí.
- Et trobarem a faltar, Andreu. - Va... Jo sí que us trobaré a faltar.
No... no m'hi sabré estar a casa, sense fer res.
Sempre pots fer totes les coses que...
cursets. Cursets, club de lectura...
Ai, Sara, saps... Tot plegat... és una merda.
I qui ocuparà el teu lloc?
Ah, bé. D'això et volia parlar, precisament.
He donat el teu nom.
No facis aquesta cara. Tothom sap que ets la meva preferida.
Fins i tot hi ha qui pensa malament.
- De debò? - Sara..., és una broma.
Ai, va...
El nomenament no depèn de mi, però comptes amb la meva recomanació.
Series la primera dona d'ocupar la direcció de l'institut.
No sé què dir.
Només has de dir que sí, quan arribi el moment.
Demà me n'he d'anar a Madrid.
Bon viatge.
- Va, Magda... Podries venir. - Sí, home, una altra vegada.
Foto fora els clients i tanco el bar.
Demà no, però divendres quan pleguis podries agafar l'AVE...
i ens hi quedem fins diumenge.
Divendres tinc hora amb el gestor.
He de presentar la declaració trimestral.
I dissabte?
- He quedat. - Amb qui has quedat?
- Amb un amic. - Què vol dir "amb un amic"?
Amic vol dir algú que no m'utilitza per passar diner negre.
- Fajardo? - No, sóc la Wendy.
- Digue- li que s'hi posi. - Ara no pot.
- Que em truqui. És molt urgent. - Qui és?
Un amic. Tenim un tema pendent.
Tu ets el que li va fer aquell encàrrec, oi?
- Quan tornarà? - No sé quan el deixaran anar.
- Com? - L'ha detingut la policia.
I ara m'ho estan regirant tot.
Tens la policia a casa?
Jo no sé què busquen.
Amaga aquest mòbil i no diguis res.
Res de què?
Ei, ei...?
- Això és seu? - No, és del Fajardo.
Què passa, ara és delicte tenir un xandall del Barça?
- Només vull que em diguis.... - Eh, tio, això és meu.
- És meu! - Tenim una ordre de registre.
I això? Això també és seu?
- És xula, eh. - El què?
Aquesta cinta que m'has gravat.
- Papa, no és una cinta, és un CD. - És una cinta de tota la vida.
- És un CD. - "És un CD".
- Vale, és un CD, és un CD. - Gràcies.
És música, música que... que ens agradava a en Bruno i a mi.
Al Bruno?
Un amic d'internet.
I com pots tenir amics d'internet? No ho acabo d'entendre.
Era un tio molt guai.
Era?
Sí. Era. Ja no... no tenim contacte.
I què va passar? Us vau enfadar o... o què?
Bueno... li vaig dir que m'havia enamorat d'ell.
De debò?
Sí. Però res, eh. Em va donar carbasses.
Ja.
I com...? Perdona però és que no ho entenc.
Com et pots enamorar d'algú que no coneixes?
Papa, que no ens haguem vist mai no vol dir que no ens coneguem.
Parlàvem cada dia.
Potser... potser s'hi repensa.
No, no, no ho crec. Però no passa res. Estic bé.
I tu?
Jo què?
No sé... Últimament estàs com... de més bon humor.
- Què vols dir? - Més guapo i tot.
Més guapo? Te'n fots de mi o què, tu?
No, no, en sèrio. Des que tenim la Sara per casa.
Però què estàs dient? Què dius tu? Ets idiota, eh!
- Va, papa... No ho neguis. - Que no negui què? Què?
Que t'agrada.
Però què dius? Però... Escolta, som amics, i ja està.
- Sí, amics, com el Bruno i jo. - No, diferent.
Però a tu t'agradaria que fóssiu alguna cosa més, papa.
No. Està bé.
Però no ho neguis! Reconeix que estàs enamorat!
Allibera't d'una vegada!
Oh! Aquesta cançó m'encanta! Apuja- la, apuja- la!
*Tinc una bèstia a dintre meu...*
*que malda i lluita per sortir... aaaah!!!!
*Tinc una bèstia a dintre meu, i ho juro per Déu:*
*no hi ha lleis per a mi*
Ei! Què passa? Que ens trobes a faltar?
Només he passat pel despatx per deixar uns papers.
- La setmana vinent... - Esclar! Felicitats, senyor vocal!
No te'n riguis.
Els companys estem molt orgullosos de tu.
Espero fer bé la meva feina.
Segur que sí.
I què? Hi ha alguna novetat? Això del bomber...?
Ens vam precipitar.
No teniu cap pista nova ni res...?
Disculpa.
Sí? Ah. Sí, un segon, un segon...
És la degana.
Crec que els propers dies tindrem novetats importants,
però de moment m'estimo més no...
- Naturalment, naturalment. Però bé... - Et mantindré informat.
Truca'm quan tornis de Madrid. I felicitats novament.
Gràcies.
Sí, digue'm, Sònia.
No, no... és que no podia parlar.
Que bé que hagis tornat. La sala d'autòpsies és depriment sense tu.
Que bonic.
Què fas aquest vespre? T'ho dic perquè potser podríem anar al cine.
Doncs mira, no et dic que no.
De debò?
El que passa que tinc una feinada... No sé a quina hora plegaré, eh!
Fem una cosa: em quedo a ajudar- te. I així acabes d'hora.
Em sap greu.
No, si no tinc res aquesta tarda. Però després anem al cine, eh?
D'això se'n diu xantatge, Pol.
Sóc un canalla. Ho reconec.
- Ostres... - Què?
És la... Els mossos.
- Em demanen que... Me n'he d'anar. - Ara?
Sí. La putada és que he d'acabar això.
Pol...
Jo sol no sé si...
No pateixis, Fàtima.
Vés tranquil·la. El Pol i jo ho acabarem.
- Ei, gràcies! - Però després anem al cine, eh?
Vés tirant, tu.
No baixes?
Sí, ara vaig, però vés tirant tu primer.
És l'anell?
D'on l'heu tret?
A la teva declaració vas dir que vas veure un home
que portava un xandall vell del Barça.
- Correcte? - Sí.
Era com aquest?
Podria ser, sí.
N'estàs segura?
Era com aquest.
Era aquest, l'home?
Potser sí.
Però no n'estic segura. Portava caputxa i...
L'heu agafat?
Ho sap el meu tiet?
No, no. No en pots parlar amb ningú.
- Per què no? - Perquè estem en plena investigació.
- Però ell voldrà saber si... - I aviat ho sabrà. Confia en mi.
Et vaig prometre que agafaríem aquest fill de puta.
I gairebé el tenim. Però no en pots parlar amb ningú.
Qui és?
No pot ser que m'hagis oblidat, ja.
Mira, tu i jo no tenim res a dir- nos. Em sents?
Només volia dir- te que no em puc creure que hagis anat a la policia
amb la història aquesta que sóc un psicòpata assassí de dones.
Sara, com és això?
Que em creguis capaç de fer una cosa així,
de cometre uns crims tan... tan horrorosos.
Tu has pensat que si jo fos realment aquest tio,
tu podries ser la propera?
No ho has pensat?
Podria fer- ho avui mateix, si volgués.
O demà..., o l'any que ve.
Quan jo vulgui. Em sents?
¿Saps... quant triga a morir una dona amb una bossa al cap
mentre la violen?
Com saps que les violen mentre es moren?
Aquesta mena de detalls no surten als diaris.
Ja pots començar a resar, ja,
perque mai més no podràs viure tranquil·la.
A partir d'ara, tu també sabràs el que és viure sempre amb por.
Hola?
Ei.
Eh, Sara!
Què passa? Sóc jo.
És que m'he deixat les claus...
Sí.
- Estàs bé? - Que sí, que sí.
A veure, no dic que no estigui bé, però li sobraven ben bé 20 minuts.
Al final ja no sabien com acabar-la. No trobes?
No. A mi m'ha agradat.
No, si a mi també m'ha agradat molt. És molt bona.
D'això, anem a prendre una copa o anem directament al llit?
Lo de la copa, encara.
I després...
No? Tia, et porto al cine, et convido a sopar,
vaig de bon tio, et tiro els trastos.
És que no sé què més fer, estic desesperat.
Mira, Pol, ets dels pocs tios que em fan riure.
I fins i tot m'agrada que em tiris els trastos. Però no.
"Joder", quina manera més fina de donar- me carbasses.
Queda en peu això de la copa?
Sí, sí, esclar, però...
Digue'm la veritat: tens nòvio?
- No n'has de fer res. - Cony, necessito saber- ho.
- Ah, sí? Per què? - Per la meva autoestima.
Va, a mi m'ho pots dir.
A tu? Però si ets el tio més boques del món.
Ho reconec, però de què serveix un secret si no pots explicar- lo?
Tu ho faries? Explicaries un secret?
Estem parlant en sèrio?
Si sapiguessis una cosa que afecta una tercera persona
i et diguessin que no l'hi pots explicar, què faries?
És una pregunta trampa?
Jo mateixa.
T'expliquen una cosa molt important per mi que jo voldria saber,
però et diuen que no m'ho pots explicar.
- Tu què faries? - Depèn.
- M'ho diries? - No ho sé, suposo... que sí.
O no. Ai, no ho sé. Tens nòvio?
Va, anem a prendre una copa.
Un moment, si no m'ho vols dir és perquè el conec.
El conec? És l'Aitor?
Tu estàs penjat. L'Aitor! Va, tira...
És l'Aitor! Però des de quan?
- Ets tot un cavaller, eh! - Per què?
Home, agafes el costat de la porta.
No fos cas que algú vingués a mitja nit i em volgués raptar.
Costums atàvics.
- Ai, tens els peus freds. - Perdona.
No. M'agrada, m'agrada.
- Estan contents. - Qui?
Els peus. No, els avis.
Sí, jo també estic contenta.
Escolta'm, em sap greu que per culpa meva no...
no hagis pogut disfrutar dels teus avis.
Papa, va... No hi tornis a castigar- te un altre cop.
D'acord, tens raó.
Demà la tornes a veure?
Sí.
- Al final us fareu amics. - No.
Necessito entendre- ho... Entendre per què ho va fer.
Si era conscient del mal que estava fent.
I sobretot que ella ho entengui.
Demà anirem al cementiri amb els avis.
Doncs espereu que torni, així anem junts.
- Vale. - Vale.
Què, apaguem el llum? Que estic fet fosfatina.
Fosfatina...
- Llums apagats. - Llums apagats.
Bona nit, Miren.
Bona nit, Bruno.
Sí?
Qui és?
Qui és?!
Ets tu, fill de puta?
Em vols deixar en pau d'una vegada! M'has sentit?
No em fas gens de por, però si em tornes a trucar aniré a la policia!
Em sents, desgraciat, fill de la gran puta?
Així que t'ha demanat de casar- te.
Sí senyora.
Pots parlar- me de tu. Em dic Sònia.
- Quants anys tens? - 29.
Sí, 29, aquí ho posa... Pilar. Et dius Pilar.
Per què et diuen Wendy?
De xavala vam fer "Peter Pan" a l'insti.
La gent em va començar a dir Wendy. I als clients els hi agrada.
- Des de quan t'hi dediques? - No ho sé, 3, 4 anys.
- I el Fajardo és el teu... - No, no, no. Ell no.
Però ell no treballa. De què viu?
Jo què sé. Fa cosetes.
Però l'anell que et va regalar és molt guapo.
- És preciós, sí. - I val molta pasta.
- Jo això no ho sé. - Quan te'l va regalar?
- Fa dies. - Quan?
- Un parell de setmanes. - Et va dir d'on l'havia tret?
- L'havia comprat. - A qui?
No ho sé.
Vols un got d'aigua?
Es va agenollar i tot, com a les pel·lis,
"treu- te de puta, nena,
tinguem un fill, vols ser la meva dona?"
I jo, com una tonta, li vaig dir que sí.
- Per això em va fer tanta ràbia. - Què et va fer ràbia?
Que em demanés que li tornés l'anell.
Que em digués que me'n compraria un altre de més guapo.
Aquell anell era meu! El volia vendre.
- Necessitava calés. - Qui li volia comprar l'anell?
No ho sé, tampoc m'ho explica tot, aquell. És un "liante".
Que no ho entens?
Si no ens dius tot el que saps, t'haurem d'acusar d'encobridora.
- Encobridora, jo? - O encara pitjor, de còmplice.
- Còmplice de què? - D'assassinat.
Tenim el xandall. Tenim l'anell i la Fàtima l'ha reconegut.
- No, no ha dit que fos ell. - Però ha dit que podria ser.
- Després la declaració de la Wendy. - Indicis no són proves, Sònia.
A més, no em crec que aquest tio vagi pel món carregant- se iaies.
I què vols? Que porti un cartellet penjant "sóc un psicòpata"?
No fotem!
Quan tinguem resultats, compararem ADNs i sortirem de dubtes.
- Què posem? - El de sempre.
No, no... Avui no em lies. Mira.
Les meves analítiques.
Colesterol, del xungo, "a tope". Per culpa teva.
No em piquis.
Posa'm un entrepà. Un entrepà amb... Tens pa integral?
Per beure?
Per beure... un cafè amb llet, fot- li llet desnatada.
I tu, Sònia?
Sorpresa.
Què és això?
Els resultats del laboratori. Han arribat abans del que esperàvem.
Hem comparat el teu ADN amb el que hi havia a les ungles de la morta.
- I endevina- ho. - Ei, esperi, esperi...
Et recordo que tens dret a guardar silenci i a demanar un advocat.
Però la veritat, els resultats canten. Ets un psicòpata, Fajardo.
- No, jo no. - Has matat 6 dones.
Les has mort d'una manera horrible
i has fet amb elles el que has volgut.
Saps el que li passa a la gent com tu quan va a la presó?
- Que no he matat...! - Has pringat. Tu... i la teva nòvia.
- La Wendy? - Quantes nòvies tens?
- No hi té res a veure, amb això. - No hi té res a veure amb què?
- No en sap res. - De què?
- D'aquesta dona. - Quina?
- La paralítica. - La que vas matar, com a les altres.
No! Jo només aquesta!
- Què vol dir que només aquesta? - Que no sóc cap psicòpata pertorbat.
Què vol dir que només aquesta?
Només n'he matat una. I va ser per encàrrec.
Per encàrrec?
Per encàrrec de qui?
No, no, estic tornant.
Val, val, val, val... què, què...
què és això que no em pots explicar?
Ahir?
Sí.
Ismael Fajardo?
Sí, em sona.
El xandall.
Ja.
Eee... Tenia l'anell.
No, no, no, jo no en sabia res. El secret de sumari.
Escolta'm, t'he de deixar. Jo no en sé res, absolutament res.
És mentida.
Els mòbils. No interfereixen ni res. Ho fan per putejar el personal.
ens tracten com si fóssim criminals.
I dius que et va amenaçar per telèfon?
Sí. A la tarda i després a la matinada.
- I era ell? - Hòstia, esclar que era ell!
Em va dir que no em deixaria viure mai més tranquil·la.
Sara, és que al teu telèfon no consta.
És un número desconegut, podria ser de qualsevol.
Toni, que era ell, hòstia!
I quan et va trucar de matinada, què et va dir?
No em va dir res. Només se'l sentia respirar.
- Sara... - Ei, ei.
- Et penses que m'ho estic inventant? - No, jo et crec.
Escolta, em va dir si sabia com es patia quan et posen una bossa al cap
i et violen fins que et mors.
Això no ho sap ningú.
No ho hem dit, que les viola mentre s'estan morint.
Això només ho pot saber l'assassí.
No podem anar amb aquesta història a la jutge,
- es pensarà que tornes... - M'és igual el que es pensi!
El vull denunciar.
Em sembla que has fet tard.
El meu client està passant un autèntic calvari
arran de les imputacions falses que va llançar contra ell la Dra. Grau,
amb qui va mantenir una breu relació sentimental.
Aquesta senyora no va acceptar al seu dia la ruptura de la relació
i va iniciar un assetjament que ha portat a la detenció del meu client,
acusat ni més ni menys que de diversos assassinats.
Aquesta falsa acusació ha ocasionat danys irreparables
tant a la seva família, especialment al seu fill de 10 anys,
que pateix assetjament escolar, com a ell mateix,
que ha estat objecte d'una salvatge agressió
instigada amb tota seguretat per aquesta dona.
I és per això que volem fer- ho públic,
perquè ningú pensi que el senyor Ramos té res a veure amb això
i pugui recuperar la seva vida.
Hem presentat una denúncia al Jutjat número 5
contra la senyora Sara Grau Perelló per assetjament i amenaces.
I, com a mesura cautelar, ja hem demanat una ordre d'allunyament.
No, és una història curiosa...
però és que ja vam parlar de la detenció i no sé si...
Parleu molt del maltractament a les dones.
Però del maltractament als homes no dieu res no...
- No és tan interessant, oi? - Miri, faré el que pugui.
Sóc el Vallejo. Felicitats pel teu nomenament, nen.
Faràs una feina magnífica com a vocal...
Sóc l'Olga Comas.
D'això... Tenim novetats sobre el cas Pàmies.
Atesa la nostra amistat i la gravetat dels fets, voldria...
preferiria que passessis pel meu despatx
per comunicar- te- les personalment
i mirar de portar aquest assumpte amb la màxima discreció.
Hi seré tota la tarda.
Olga? He sentit el teu missatge i me'n faig càrrec, de la situació.
Però em sabria greu que m'esperessis inútilment.
Ja ho sé, ho sé, ho sé.
Tots hem d'afrontar les conseqüències dels nostres actes.
És de justícia.
Però sempre he estat un covard. Gràcies per tot.
Magda.
Com ha anat per Madrid?
Perfecte.
Passaràs per casa aquest vespre?
No.
No, crec que no podré.
Estàs bé?
Sí, sí. Només et volia dir que...
tu no tens la culpa de res.
La culpa de què?
Fermí, on ets?
Al lloc on va començar tot.
Magda, he estat 37 anys...
vivint una gran mentida.
L'única veritat has estat tu.
No et moguis, sents? Vinc a buscar- te.
Te'n recordes del dia que ens vam conèixer?
Sí, esclar.
La nit de Nadal de fa 5 anys.
24, 12, 11.
És la combinació de la caixa forta que tinc al pis.
- I a què ve, ara, això? - Escolta'm bé.
Hi ha dos sobres a dins:
un per la Fàtima i l'altre per tu.
T'estimo.
Fermí...
Fermí!
Víctor?
- No vull que te'n vagis. - Com?
Que no vull que te'n vagis.
No vull parlar més amb tu, filla de puta.
Si no véns a buscar tot això, ho cremo tot.
He mort la senyora paralítica, però cap altra, senyoria. Cap altra.
Vas de mosqueta morta i el que vols és follar- te les dones dels altres.
Torno a Barcelona.
Una dona defensant un assassí de dones.
No hi ha cap prova d'això.
Follant encara, però com a advocada ets una puta merda.
Hi ha persones dolentes que ens volen fer mal.
- I què faràs? - Faré el que hagi de fer.
Déu nostre Senyor, en la seva misericòrdia,
perdona els nostres pecats quan hi ha un penediment sincer.
- I si no hi ha penediment? - He quedat.
- Amb qui? - Amb algú que m'espera.
Policia!!!!
www.subtitulamos.tv